Ухвала

27 січня 2022 року

м. Київ

справа № 175/3625/19

провадження № 61-21139 ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пашніна Анна Володимирівна, на постанову Дніпровського апеляційного судуу складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О., від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати договір позики у вигляді розписки, укладений 04 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_2 на суму 12 000,00 дол. США недійсним. Посилався на те, що насправді жодних грошових коштів за розпискою він не отримував.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 рокупозов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір позики (у вигляді розписки), укладений 04 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

До Верховного Суду 23 грудня2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до положень частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з вимогами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, правову природу укладення між сторонами розписки як договору позики і відповідно до цих результатів зробив правильний висновок про відсутність підстав визнати його недійсним, оскільки ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності договору позики від 04 квітня 2018 року з тих підстав, що не отримував кошти за цим договором.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 466/6829/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 642/1269/19, від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд апеляційної інстанції вірно узяв до уваги, що у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики за розпискою від 04 квітня 2018 року суди задовольнили позов у повному обсязі. При цьому суди встановили, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, умови якого ОСОБА_1 не виконав. При цьому суди відхилили доводи касаційної скарги про те, що розписка не є договором позики і розписку він написав внаслідок вчинення ДТП (справа № 199/4994/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц зазначено, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики унеможливлює задоволення в цій справі позову про визнання договору позики недійсним, оскільки відсутність підстав для стягнення боргу за договором позики вже були досліджені у справі № 199/4994/18 про стягнення заборгованості за договором позики, тому суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів порушення свого права або інтересу.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки наведена заявником судова практика орієнтує суди на встановлення справжньої правової природи розписок, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору по суті, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення по суті вирішення спору відсутні.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пашніна Анна Володимирівна, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара