Справа № 305/1038/21
Провадження по справі 2/305/105/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Орос С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Рахові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог виконавчий комітет Рахівської міської ради Рахівського району Закарпатської області про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог виконавчий комітет Рахівської міської ради Рахівського району Закарпатської області про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання. Позов мотивувала тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй в частині 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 582014, виданого 10.04.2019 державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Кицка М.М. та 1/4 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08 грудня 2009 року, виданого відділом комунального майна та питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Рахівського району. Отже, вона є власницею 1/2 частини даного будинку. З народження вона, ОСОБА_3 , а після одруження її прізвище ОСОБА_4 . Крім неї, на дану квартиру мають право власності по 1/4 частині її тітка, ОСОБА_5 , та неповнолітня дочка позивачки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка змінила своє прізвище у 2013 році з ОСОБА_7 на ОСОБА_4 . На даний час у квартирі разом з нею проживають її чоловік - ОСОБА_8 та її неповнолітні діти - ОСОБА_6 і ОСОБА_9 . Також в даній квартирі проживає власниця частини квартири - її тітка, ОСОБА_5 , яка з сім`єю позивачки не веде спільного господарства, хоча й проживають вони в одному будинку, і будинок в натурі між ними не розділений, але вони, мешканці будинку, поділили між собою кімнати будинку, які використовують, а деякі кімнати використовують спільно. Крім того, інші особи в цьому будинку не проживають та не зареєстровані, крім відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вижниця Чернівецької області, який є братом позивачки по матері (двоюрідний брат). У Рахові він проживав по АДРЕСА_2 , в житлі, що належало його батькові, який на даний час помер, а квартира зараз належить його мачусі, яка має свою сім`ю. Пізніше ОСОБА_2 проживав в орендованому житлі за іншою адресою у місті Рахові, яка позивачці не відома. У 2016 році ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , за згодою позивачки, але тимчасово, оскільки він не мав власного житла, на той період проживав у найманому житлі й потребував реєстрації для отримання закордонного паспорта, але з моменту реєстрації в цій квартирі, тут не проживав, більшість часу проживає за кордоном, де працює на сезонних роботах, але в якій саме країні та за якою адресою їй не відомо, як і не відомо де він проживав у місті Рахові. На початку 2021 року позивачка зустрілася з ОСОБА_10 на вулиці у місті Рахові, на її пропозицію знятися з реєстрації в її квартирі, відповідач ніяк не відреагував, оскільки мав виїжджати за кордон і не мав можливості з`явитися в міську раду для зняття з реєстрації. Вона йому сказала про те, що вона подасть в суд позов для зняття його з реєстрації, але він так нічого не відповів, отже згоду на добровільне зняття його з реєстрації не дав. Відповідач ОСОБА_2 не являється членом її сім`ї чи близьким родичем, вона та інші власники квартири з ОСОБА_2 цивільно-правових угод, що дають право на користування даною квартирою, не укладали, і відповідач на право власності в будь-якій формі чи частці на дану квартиру не претендує. Фактично він не проживає у квартирі понад п`ять років, але у зв`язку з реєстрацією його в квартирі порушується право власності позивачки на це майно, зокрема право вільного та безперешкодного використання, володіння та вільного розпорядження на її власний розсуд. Підставою для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням являється порушення порядку реєстрації його місця проживання. У відповідача відсутні ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені у Заяві про реєстрацію місця проживання, як в Додатку 5 до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні. Оскільки зняти з реєстрації за місцем проживання відповідача у добровільному порядку не можливо, через відсутність останнього та втрати з ним зв`язку, відсутністю відомостей про його фактичне місце знаходження, тому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого в АДРЕСА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації місця проживання, квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка, ОСОБА_1 , надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2 , відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України був повідомлений про відкриття провадження у даній справі, дату, час та місце її розгляду, шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади, оскільки судові повістки були повернуті до суду без вручення через відсутність адресата, отже будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання жодного разу не з`явився. Відзив на позов не подавав.

Представник третьої особи без самостійних вимог - виконавчого комітету Рахівської міської ради в судове засідання не з`явився, міський голова міста Рахів В.В.Медвідь надав заяву №02-36/725 від 25.06.2021, в якій просить справу розглянути без участі представника ради, позовні вимоги визнає.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до статей 355, 356, 358, 361, 368, 369 Цивільного кодексу України, передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Суд встановив, що Позивачка, ОСОБА_1 , являється власником 1/4 частки спареного житлового будинку; квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 08.12.22009 року, виданого відділом комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради, державна реєстрація проведена 21.12.2009 року, реєстраційний номер 29256086.

Крім того, ОСОБА_1 належить ще 1/4 частка спареного житлового будинку квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2019 року. Дане майно (частка) належала матері Позивачки, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Право власності зареєстроване в реєстрі за №2-322 10.04.2019 року.

Отже, Позивачка, ОСОБА_1 , являється власником 1/2 частки спареного житлового будинку - квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ще 1/4 частка спареного житлового будинку - квартири АДРЕСА_4 належить громадянці ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дочкою Позивачки, та 1/4 частка спареного житлового будинку - квартири АДРЕСА_4 належить тітці Позивачки - громадянці ОСОБА_5 .

З матеріалів справи встановлено, що житловим будинком - квартирою АДРЕСА_4 володіють та користуються спільно всі співвласники, виділення частки кожного з них в натурі не було.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положення статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

Як зазначила ОСОБА_1 у позовній заяві, громадянин ОСОБА_2 , який є її двоюрідним братом, був зареєстрований у спареному житловому будинку - квартири АДРЕСА_4 за її згодою у 2016 році.

Але, згідно з наданою інформацією на запит суду в прядку статті 187 ЦПК України, ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житловому приміщенні з 18.09.2009 року, тобто ще до того, як Позивачка набула право власності на частку у цьому будинку.

Позивачка зазначає, що підставою для позбавлення відповідача права користування приміщенням являється порушення порядку реєстрації його місця проживання, при цьому матеріали справи не містять жодних даних та доказів про те, на якій правовій підставі був зареєстрований ОСОБА_2 у даному будинку, на підставі яких суд міг би зробити висновок про те, чи дійсно був порушений порядок реєстрації відповідача у цьому будинку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 320/9482/17, провадження № 61- 6318 св 19) 16 грудня 2020 року вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

У даній справі позивачка звернулася до суду з позовом про визнання громадянина ОСОБА_2 , при цьому вона абсолютним власником нерухомого майна не являється, адже їй в сукупності належить лише 1/2 частка спірного майна і виділення в натурі її частки майна не було. Крім того, матеріали справи місять інформацію про те, що громадянин ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному житлі ще до того, як Позивачка набула право власності на його частку, при цьому ОСОБА_1 не надала суду інформації про те, за яких правових підстав ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному житлі у 2009 році, натомість зазначала інформацію про те, що останній був зареєстрований за її згодою у 2016 році, однак матеріали справи спростовують дану інформацію. Позивачка не надала суду переконливих та достатніх доказів того, що ОСОБА_2 не проживає в будинку понад 5 років, адже акт обстеження житлово-побутових умов від 19.05.2021 року, хоч і містить таку інформацію, проте вона, як зазначено в акті, надана зі слів заявниці ОСОБА_1 , при цьому інших доказів (пояснень сусідів, квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги, довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих, документи про створення іншої сім`ї; трудові контракти відповідача в іншій місцевості; договори орендованого помешкання відповідачем в іншій місцевості/оплата комунальних послуг; листи/телеграми з іншого регіону тощо) суду надано не було. Сама ж заявниця стверджує, що добровільно ОСОБА_2 знятися з реєстрації не бажає, при цьому не надала суду жодних доказів того, що відповідач має інше житло, не проживає в спірному будинку без будь-яких поважних причин і т і.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону, недоведеність, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК суд,

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог виконавчий комітет Рахівської міської рари Рахівського району Закарпатської області про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: В.Е.Ємчук