ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1370/22
провадження № 2-о/753/120/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

за участю секретаря - Григораш Н.М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - не з`явилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно її доньки ОСОБА_3 .

Згідно заявлених вимог, заявник просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження прав: заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особитсо і через третіх осіб.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник та її донька - ОСОБА_3 проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу вчиняє стосовно неї психологічне насильство, яке полягає в образі заявника, вчиненні сварок. Заінтересована особа постійно шукає приводи для бійки та погрожує позбавленням життя заявника. Заявника зазначає, що в квартирі також проживає її матір похилого віку - ОСОБА_4 , яка є інвалідом та її колишній чоловік ОСОБА_5 22.03.2021 р. заявник зверталась до правоохоронних органів, оскільки ОСОБА_3 влаштувала сварку. 05.01.2022 р. заявник знову зверталась до правоохоронних органів, через психологічне насильство з боку заінтересованої особи, внаслідок чого працівниками поліції було складено терміновий обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , згідно з яким останній було заборонено три доби контактувати із заявником. 28.04.2021 р. заявник звернулась до відділу поліції №1 Обухівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області щодо крадіжки заінтересованою особою грошових коштів, які належать матері заявника, внаслідок чого було зареєстровано кримінальне провадження та проводиться розслідування. Таким чином заявник вважає, що є особою, яка зазнала психологічного насильства, яке здійснюється відносно неї заінтересованою особою протягом тривалого часу.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

В судовому засіданні заявник та представник заявника заяву підтримали, з наведених у ній підстав та просили її задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю на роботі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. ( ч.1 ст. 350-5 ЦПК України)

Враховуючи, що заінтересована особа повідомлялась про день, час та місце розгляду справи належним чином, а справа про видачу обмежувального припису розглядається судом протягом 72 годин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення по суті, заслухавши заявника, представника заявника та свідка, суд приходить до висновку про те, що заява не підлягає задоволенню із наступних підстав.

В судовому засіданні заявниця та її представник наполягали на проявах психологічного насильства з боку ОСОБА_3 щодо неї, які носять систематичний характер.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_3 , проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 зазначила, що вона та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2021 р. провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , за ч.1 ст.173-2 - закрито за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.

05.01.2022 р. співробітником Дарницького УП ГУ НП в м. Києві винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 на три доби з 12 год. 00 хв. 05.01.2022 до 12 год. 00 хв. 08.01.2022. (а.с.13)

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Обухівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області знаходиться кримінальне провадження № 0000028, яке було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за заявою ОСОБА_1 щодо проникнення ОСОБА_3 та інших осіб до її будинку за адресою: АДРЕСА_3 , звідки викрали грошові кошти, які належать її матері. (а.с.16)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є колишнім чоловіком заявниці та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначив, що він більше буває на роботі ніж дома, між заявницею та ОСОБА_3 існують конфліктні відносини, зокрема виникають конфлікти з приводу оплати житлово-комунальних послуг.

В заяві про відкладення розгляду справи ОСОБА_3 вказала, що батьком та матір`ю щодо неї вчиняється насильство, саме вона викликала поліцію та є потерпілою.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - батьки (мати, батько) і дитина (діти).

В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. (ч.2 та ст. 26 Закону)

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення учасникам справи їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , заявниця посилається на наявність обставин вчинення ОСОБА_3 щодо неї особисто психологічного насильства, а саме: створення постійних конфліктів, сварок, застосування до заявника погроз життю та здоров`ю, через що заявник побоюється за свою безпеку.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальними приписами визначаються, зокрема, такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника, як: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування) постраждалої особи.

Як вбачається із пояснень заявниці, вона та заінтересована особа є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають за даною адресою.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Конституцією України у ст.47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень ч.1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 ЦК України)

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Оцінивши пояснення заявника та наявні у справі докази, суд вважає доведеними обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 та проживають у вказаній квартирі.

Доказів, які мали б свідчити про наявність у заінтересованої особи іншого житла, придатного для проживання, матеріали справи не містять.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Як вже зазначалось вище, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно змісту вищевказаного термінового заборонного припису стосовно кривдника від 05.01.2022 р., встановлено вчинення ОСОБА_7 05.01.2022 р. за місцем її поживання, домашнього насильства психологічного характеру стосовно ОСОБА_1 , без зазначення конкретних ознак, притаманних психологічному насильству в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Викладені у вищевказаному терміновому заборонному приписі стосовно кривдника фактичні обставини не можуть бути безумовною підставою для застосування спеціального заходу у вигляді обмежувального припису щодо ОСОБА_3 , тим більше, що обрані заявником заходи тимчасового обмеження прав останнього призведуть до порушення прав ОСОБА_3 на користування квартирою, яка є її єдиним житлом.

З огляду на викладене судом встановлено існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тривалого конфлікту на побутовому ґрунті.

Судом не встановлено факт психологічного насильства щодо заявника з боку заінтересованої особи не доведено його і заявником, на підтвердження цього факту стороною заявника належних, допустимих та достатніх доказів суду не надано.

Ризики продовження чи повторного вчинення заінтерресованою особою домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», як і настання особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, також не доведені заявником.

Сам факт неодноразового звернення заявниці до правоохоронних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, а не підтверджує факт того, що ОСОБА_3 вчинила щодо неї психологічне, що є необхідною умовою для можливості застосування до відповідної особи спеціальних заходів до протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_3 психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, а обраний заявником спосіб захисту - тимчасове обмеження у вигляді заборони перебування в місці спільного проживання із заявником та заборони наближатися на відстань 100 м. до місця проживання постраждалої особи, є не співмірним з тими діями, що встановлені в терміновому заборонному припису стосовно кривдника від 05.01.2022 р. (в якому ознаки психологічного насильства не конкретизовані), тому заява про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», статями 258, 259, 263-265, 293, 294, 3501-3508 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА