Справа №489/3943/16-ц
Провадження № 22-ц/812/186/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Темнікової В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участі представника позивача - Білецького О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1 -

адвоката Мотельчук Юлїї Ігорівни

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Тихоновою Н.С., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору №б/н від 03 грудня 2012 року відповідач отримав кредит в розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначали, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві.

Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 31 травня 2016 року відповідач має заборгованість за кредитним договором №б/н від 03 грудня 2012 року на загальну суму 25 504 грн. 76 коп., а саме: 1 788 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 18 476 грн. 06 коп. - заборгованість за відсотками, 3 550 грн. 00 коп. - заборгованість з комісії, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1 190 грн. 70 коп. - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищевикладене, Банк просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 03 грудня 2012 року у сумі 25504, 76 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 грудня 2012 року, яка складає 25 504 грн. 76 коп., а саме: 1 788 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 18 476 грн. 06 коп. - заборгованість за відсотками, 3 550 грн. 00 коп. - заборгованість з комісії, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1 190 грн. 70 коп.- штраф (процентна складова) та судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

05 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про скасування заочного рішення посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який є його батьком, помер. Йому як правонаступнику ОСОБА_2 стало відомо про наявність спору щодо кредитної заборгованості батька у травні 2021 року, після того, як він отримав претензію кредитора через нотаріуса під час оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 , правонаступнику ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним заочним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Мотельчук Ю.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на приписи ст. 55 ЦПК України просила залучити до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_2 його сина ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості правонаступника померлого ОСОБА_2 .

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так суд, при постановлені оскаржуваного рішення керувався виключно наданим позивачем розрахунком заборгованості, який станом на 31 травня 2016 року був розмірі 25 504 грн.76 коп.

Під час підписання анкети-заяви від 03 грудня 2012 року, Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписувались та із їх змістом він не був ознайомлений. Сама ж анкета-заява не є заявою позичальника та не є належним доказом отримання відповідачем кредиту, а свідчить лише про його намір стати клієнтом банку.

Крім того, позивачем не надано підтверджень отримання його батьком ОСОБА_2 кредитної картки, не надано довідку про умови кредитування, заяву позичальника та пам`ятку клієнта банку.

За такого, без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне і обґрунтоване рішення у справі було неможливо.

Також, позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання відповідачем кредиту у вигляду встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та розмір кредитного ліміту, а анкеті-заяві процентна ставка не зазначена також у ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки( пені, штрафу) за порушення зобов`язань у вигляді грошової суми та її визначення розміру.

Вказує на те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, і як наслідок не зміг реалізувати право на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Враховуючи вищевикладене просила суд апеляційної інстанції застосувати позовну давність у цій справі, скасувати оскаржуване рішення та постановлення нового про відмову у задоволенні позову.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним, що в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді, особи, яка з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина четверта стаття 169 ЦПК України у вказаній редакції).

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

З матеріалі справи вбачається, що у серпні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2016 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду на 01 листопада 2016 року о 10.15 год. Того ж дня, за адресою АДРЕСА_1 , відповідачу направлено судову повістку на вищезазначену (а.с.42). Проте, конверт повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.44). Розгляд справи відкладено на 24 листопада 2016 року до 08.00 год (а.с.45).

24 листопада 2016 року розгляд справи відкладено на 20 грудня 2016 року о 08.00 год, про що відповідач повідомлявся судовою повісткою (а.с.48), проте конверт повернувся до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання»

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частина четверта статті 74 ЦПК України у зазначеній редакції).

Отже, приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Окрім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом).

Дані обставини робили неможливим ухвалення заочного рішення за ст. 224 ЦПК України.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки правових підстав для заочного розгляду справи не було.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає обов`язковому скасуванню.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 03 грудня 2012 року між ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений Договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 1 800 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його використання в розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, а також зобов`язувався сплачувати інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором.

До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником (а.с.5), представник банку додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 дні пільгового періоду» (а.с. 6-31).

Крім того, на підтвердження наявності кредитної заборгованості банком надано розрахунок, згідно з яким заборгованість відповідача становить 25 504 грн. 76 коп., з яких : 1788 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 18 476 грн. 06 коп. - заборгованість за відсотками, 3 550 грн. 00 коп. - заборгованість з комісії, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1190 грн. 70 коп. - штраф (процентна складова) та судовий збір у розмірі 1378 грн. 00 коп.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В анкеті-заяві позичальника від 03 грудня 2012 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту.

Згідно зі статтею 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом, заборгованість по пені і комісії, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 грудня 2012 року, посилався на витяг із Умов та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою», як невід`ємні частини спірного договору.

До позовної заяви Банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг із Умов та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий банком Витяг з Умов та Правил і Тарифи були надані при укладенні договору позичальнику та який ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та їх розміри, порядок нарахування та сплати.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Тарифи Банку, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису відповідача ОСОБА_2 , тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 грудня 2012 року.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Таким чином, враховуючи наведені висновки, вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1788 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Нарахована банком заборгованість по процентам за користування кредитом, по пені і комісії за користування кредитом, та штрафи не відповідають умовам, погодженим сторонами при наданні кредитних коштів, відповідно до підписаної ОСОБА_2 заяви, а відтак у задоволені цих вимог слід відмовити.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

25 травня 2018 року ОСОБА_1 , як син померлого звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №6/2018. Дружина померлого ОСОБА_3 своєю заявою від 25 травня 2018 року відмовилася від своєї частки у спадковому майна на користь сина ОСОБА_1 .

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника.

У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

27 листопада 2020 року ПАТ « КБ «ПриватБане» через другу миколаївську державну нотаріальну контору звернувся із претензією до спадкоємців боржника ОСОБА_2 про наявність заборгованості у розмірі 92606 грн. 70 коп., яка була направлена до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурії С.А. та вручення останньою спадкоємцю.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року залучено ОСОБА_1 до участі у даній цивільній справі, в якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 (а.с.142-143).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки.

Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Згідно з ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Виходячи з принципу змагальності закріпленого у статті 81 ЦПК України, який передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Зважаючи на вищенаведене, а також те, що банком не доведено обґрунтованість вимог в частині стягнення заборгованості за процентами, пенею і комісією та штрафами, вартість спадкового майна 10 000 грн., що не перевищує розмір кредитного боргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що з ОСОБА_1 , як спадкоємця за боргами спадкодавця ОСОБА_2 підлягає стягненню 1788 грн. заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2012 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , яка існувала на час відкриття спадщини.

Колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги, оскільки вони впливають на правильність висновків при вирішенні цього спору.

Що ж стосується тверджень апеляційної скарги про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

У цій справі судом апеляційної інстанції встановлено неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи під час ухвалення заочного рішення, а тому таке право могло бути реалізувано при поданні заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції.

В свою чергу при зверненні до Ленінського районного суду м. Миколаєва із заявою про перегляд заочного рішення цього ж суду, відповідач із заявою про застосування позовної давності до спірних правовідносин не звертався, будь-яких доводів стосовно позовної давності вказана заява не містила, а тому заява про застосування позовної давності не може бути прийнята і судом апеляційної інстанції.

А відтак посилання апеляційної скарги на вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності з врахуванням правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц є безпідставним.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч.1ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, та стягнення з ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1788 грн. заборгованості за кредитним договором б/п від 03 грудня 2012 року.

З урахуванням наслідків розгляду справи та положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 96 грн.46 коп. судового збору, а з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 144 грн.69 коп. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотельчук Юлїї Ігорівни задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ()- 1788 (одна тисяча сімсот вісімдесят вісім) грн. заборгованості за договором №б/н від 03 грудня 2012 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та 96 (дев`яносто шість) грн.46 коп. судового збору.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 144 (сто сорок чотири) грн. 69 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді В.І. Темнікова

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.