Справа № 161/5839/21 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/21/22 Категорія: 39 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шевчук Л. Я.,

суддів Бовчалюк З. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що 09 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого у зобов`язанні є ТзОВ «Вердикт Капітал») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500959158, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримала кредит у розмірі 16764,41 грн з процентною ставкою (фіксована) 15,99 % річних строком до 10 вересня 2019 року на споживчі потреби.

Позивач також зазначав, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 20 січня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 45198,30 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 14316,09 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 12549,95 грн; заборгованість за нарахованими відсотками з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку 4680,96 грн; 3 % річних 1289,62 грн; інфляційні втрати 2349,27 грн; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ 2162,41 грн; пеня - 7850 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 в його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 45198,30 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн та витрати за надану правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 09 вересня 2014 року № 500959158 у розмірі 25003,16 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Вердикт Капітал» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1255,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Вердикт Капітал» судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 3042,05 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог товариства відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційну скаргу відповідачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТзОВ «Вердикт Капітал», суд першої інстанції дійшов висновку, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 25003,16 грн, з яких 14316,09 грн заборгованість за тілом кредиту, 8962,71 грн відсотки за користування кредитом, 584,80 грн 3 % річних, 1139,56 грн інфляційні втрати. Судом першої інстанції враховано, що позивачем нараховано відсотки за завищеною відсотковою ставкою, а також після спливу визначеного договором строку кредитування. Крім того, судом враховано, що позивачем неправильно розраховано суму 3 % річних та інфляційних втрат, безпідставно нараховано пеню, та комісію, а також нічим не обґрунтовано нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

За матеріалами справи судом установлено, що 09 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого у зобов`язанні є ТзОВ «Вердикт Капітал») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500959158, за умовами якого банк надав, а позичальник отримала кредит у розмірі 16764,41 грн з процентною ставкою (фіксована) 15,99 % річних строком до 10 вересня 2019 року на споживчі потреби (а. с. 12).

У додатку № 1 до кредитного договору № 500959158 від 09 вересня 2014 року визначено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, відповідно до якого погашення кредитних коштів передбачалося рівними щомісячними платежами у період з 09 вересня 2014 року по 10 вересня 2019 року (а. с. 13-14).

Також судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом.

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТзОВ «Кредитні Ініціативи» був укладений договір факторингу, за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами (а. с. 23). На підставі договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року, додаткових угод до договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 27 грудня 2018 року та від 14 січня 2019 року та акту приймання передачі реєстру боржників від 14 січня 2019 року до договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року ТзОВ «Кредитні Ініціативи» було замінено у зобов`язанні на ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» (а. с. 24-38). В подальшому 16 січня 2019 року право вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, додаткової угоди до договору про відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року було передано ТзОВ «Вердикт Капітал» (а. с. 39-49).

Як передбачає стаття 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 своєї постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановивши, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що з відповідача в користь позивача слід стягнути основну суму боргу (тіло кредиту) в розмірі 14316,09 грн, а також відсотки за користування кредитом в розмірі 8692,71 грн за період дії строку кредитування з 09 вересня 2014 року по 10 вересня 2019 року, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 584,80 грн та інфляційні втрати в розмірі 1139,56 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 14 травня 2020 року на погашення кредиту сплатила 7801,70 грн, а з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося 30 березня 2021 року, тобто через десять місяців після сплати позичальником частини кредитних коштів.

Отже, відповідачка ОСОБА_1 вчинила дії, які свідчать про визнання нею свого боргу за кредитним договором, а тому перебіг позовної давності у цьому випадку перервався.

Також в апеляційній скарзі відповідачка зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що на підставі виконавчого напису нотаріуса № 829 вчиненого 11 вересня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 500959158 від 09 вересня 2014 року, з неї за період з жовтня 2020 року по липень 2021 року стягнуто 16457,25 грн.

За матеріалами справи судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2021 року виконавчий напис нотаріуса № 829 вчинений 11 вересня 2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження завершено.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте відповідачка всупереч зазначених вимог закону будь-яких доказів на підтвердження того, що виконавчий напис нотаріуса виконано та кредитну заборгованість погашено, суду не надала.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді