Постанова

Іменем України

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 527/812/21

провадження № 61-16114св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Білоконь О. В.

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «ЗОВ»,

відповідачі: ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

третя особа - державний реєстратор Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець Валентина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «ЗОВ» на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року в складі судді Левицької Т. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року приватне підприємство «ЗОВ» (далі - ПП «ЗОВ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( далі - ФОП ОСОБА_2 ), третя особа державний реєстратор виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області Стрілець В. І., про визнання договору недійсним та скасування запису.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 04 березня 2019 року між ОСОБА_1 (власник) та ПП «ЗОВ» (землекористувач) було укладено договір №б/н про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та підписано акт приймання- передачі земельної ділянки.

Згідно із пунктом 2.1 договору власник земельної ділянки надає землекористувачу право користування земельною ділянкою на строк 10 років терміном до 2029 року. Пунктом 7.2 договору, встановлено, що цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) підлягає державній реєстрації. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає у землекористувача з моменту такої реєстрації.

На виконання умов договору позивач у повному обсязі сплатив ОСОБА_1 грошові кошти у суму 20 000 грн. Проте, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 47353214 від 14 червня 2019 року відмовлено у державній реєстрації іншого речового права (емфітевзис) на вказану земельну ділянку за ПП «ЗОВ», у зв`язку із тим, що реєстрі міститься запис № 30994753 від 29 березня 2019 року про державну реєстрацію оренди цієї ж земельної ділянки за ФОП ОСОБА_2 , внесений на підставі договору оренди землі б/н від 28 березня 2019 року, що укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Тобто, відповідачами створені штучні перешкоди для законного користувача земельної ділянки.

За таких обставин позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 28 березня 2019 року та скасувати запис № 30994753 від 29 березня 2019 року про державну реєстрацію оренди цієї ж земельної ділянки за ФОП ОСОБА_2 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, у задоволенні позову ПП «ЗОВ» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПП «ЗОВ», суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 28 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди за вказаним договором, оскільки позивачем не надано доказів проведення державної реєстрації договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04 березня 2019 року, внаслідок чого ПП «ЗОВ» не набуло прав користувача спірної земельної ділянки за цим договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У вересні 2021 року ПП «ЗОВ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення попередніх інстанцій, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування статті 102-1 ЗК України, статей 3, 203, 407, 627, 638 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що з огляду на положення договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04 березня 2019 року (пункт 7.2. договору) цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами, а тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що ПП «ЗОВ» не набуло прав користувача спірної земельної ділянки за цим договором, у зв'язку із тим, що не зареєструвало своє право у передбаченому законом порядку, є помилковими.

У грудні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ПП «ЗОВ», мотивований тим, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб підлягає обов'язковій державній реєстрації. Оскільки позивач не зареєстрував вказане право, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову є обгрунтованими.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із державним актом на право приватної власності на землю ІІ-ПЛ № 045442, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,3900 га, кадастровий номер :00:001:0107, розташована на території Пузиківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

04 березня 2019 року між ОСОБА_1 (власник) та ПП «ЗОВ» (землекористувач) було укладено договір № б/н про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та підписано акт приймання- передачі земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 2.2. та 7.2 право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає у землекористувача з моменту державної реєстрації договору.

Вказаний договір не зареєстрований у передбаченому договором та законом порядку.

Земельна ділянка фактично позивачу не передавалася та останнім не використовувалася.

28 березня 2019 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0107, площею 4,39 га, яка розташована на території Пузиківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва . Договір укладено строком на 10 років та зареєстровано реєстратором виконавчого комітету Глобинської міської ради Стрілець В. І. 29 березня 2019 року.

У червні 2019 року позивач звернувся до державного реєстратора виконавчого комітету Глобинської міської ради Стрілець В.І. із заявою про реєстрацію права користування вказаною земельною ділянкою.

Під час розгляду вищезазначеної заяви державним реєстратором встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із 29 березня 2019 року міститься запис про державну реєстрацію іншого речового права (прав оренди цієї ж самої земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0107) за іншим суб`єктом - ФОП ОСОБА_2 .

У зв?язку з чим позивачу 14 червня 2019 року було відмовлено в державній реєстрації іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на вказану земельну ділянку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з частиною першою та п`ятою статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частини першої статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув.

Установивши, що позивачем не надано доказів проведення державної реєстрації договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04 березня 2019 року, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що ПП «ЗОВ» не набуло прав користувача спірної земельної ділянки за цим договором та дійшли обґрунтованих висновків відсутності правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 28 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди за вказаним договором.

При цьому суди обґрунтовано виходили із того, що ПП «ЗОВ» звернулось до державного реєстратора із заявою про реєстрацію договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04 березня 2019 року лише у червні 2019 року, тоді як у березні 2019 року ОСОБА_1 передала спірну земельну ділянку в оренду ФОП ОСОБА_2 і речове право останнього зареєстровано у реєстрі 29 березня 2019 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Оскільки ПП «ЗОВ» не набуло прав користувача спірної земельної ділянки за цим договором, у нього відсутнє речове право, яке підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору щодо надання в оренду вказаної земельної ділянки.

Аналогічного висновку щодо обов`язкової державної реєстрації договорів емфітевзису дійшов Верховний Суд у постановах: від 18 квітня 2018 року (справа № 311/4089/15-ц, провадження № 61-4623св18) та від 04 вересня 2020 року (справа № 311/2145/19-ц, провадження № 61-5521св20), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року (справа № 696/1693/15-ц, провадження № 14-737цс19).

Разом із тим безпідставними є аргументи касаційної скарги про те, що ПП «ЗОВ» набуло право емфітевзису спірної земельної ділянки на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 04 березня 2019 року з моменту його укладення сторонами.

Вказаним доводам суди попередніх інстанцій надали належної правової оцінки, обґрунтовано їх відхиливши з врахуванням вказаних вище норм закону та положень договору від 04 березня 2019 року (пункти 2.2. та 7.2 договору).

Доводи касаційної скарги про те, що на виконання договору оренди ПП «ЗОВ» сплатило орендодавцю ОСОБА_1 20 000 грн не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що цей договір не пройшов державну реєстрацію та не є укладеним. Водночас, вказане не позбавляє ПП «ЗОВ» права вимагати у ОСОБА_1 повернення вказаних коштів.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Крім того, безпідставними є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19, оскільки у цій постанові встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.

Так, у справі № 311/2145/19 судами установлені обставини неможливості реєстрації позивачем договору емфітевзису з урахуванням відповідних застережень у цьому договорі та у зв`язку із перебуванням спірної земельної ділянки в оренді іншої особи, тоді як у справі, що переглядається, суди встановили, що позивач після укладення договору емфітевзису у березні 2019 року лише у червні 2019 року, тобто після укладення у березні 2019 року спірного договору оренди з відповідачем та його державної реєстрації, звернувся із відповідною заявою до державного реєстратора.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПГІ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «ЗОВ» залишити без задоволення, а рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак С. Ф. Хопта