Справа № 135/178/21
Провадження № 22-ц/801/30/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 рокуСправа № 135/178/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С. К.,

за участю секретаря Михайленко А. В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20.09.2021 року, повний текст якого виготовлений 24.09.2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Міронової Ю.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання права користування займаним житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму, -

В с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання права користування займаним житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму. Вказала, що у квітні 2001 року вона розірвала шлюб з колишнім чоловіком ОСОБА_2 та почала винаймати житло з дочкою в м. Київ. Після розірвання шлюбу стосунки з колишнім чоловіком зіпсувались , а тому проживати разом із ним за місцем її реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 не було можливості. В зв`язку з введенням у березні 2020 року на території України карантину, винаймати та оплачувати житло у м. Київ стало дуже важко, тому вона переїхала до своєї матері ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 , куди її мати вселилась після укладення шлюбу з ОСОБА_4 , який отримав право на проживання в квартирі згідно ордеру №2985. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і з того часу її мати проживала одна у зазначеній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої вона залишилась проживати без реєстрації у вказаній квартирі по АДРЕСА_3 , протягом проживання у якій вона добросовісно оплачує комунальні послуги за користування житловим приміщенням, що підтверджується довідкою №11 від 21.01.2021 року, виданої ДТК «Ладижинська ТЕС» від 01.01.2021 року.

Після смерті матері, у жовтні 2020 року, вона звернулась до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області з заявою про надання дозволу на реєстрацію в квартирі ,проте листом від 29.11.2020 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради їй відмовив з посиланням на відсутність для цього законних підстав .Вважаючи , що набула право на користування квартирою ,оскільки з березня 2020 року до смерті матері проживала з нею однією сім`єю, просила суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_2 та зобов`язати виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області укласти з нею договір найму зазначеного житлового приміщення.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 20.09.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Вказала, що висновок суду про недоведеність нею фактів її проживання разом із матір`ю у вказаній квартирі однією сім`єю і набуття права користування спірною квартирою ,не відповідає дійсним обставинами справи. Суд безпідставно розцінював відсутність письмової згоди матері ОСОБА_3 на її вселення до спірної квартири в якості відсутності підстави для визнання за нею права проживання у ній. Крім того, висновок суду про те, що наявність у неї права спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 виключає набуття нею права користування квартирою АДРЕСА_2 , є необгрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу представник виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд встановив, що постійне місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 з 19.03.1992 року по даний час.

На підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 18.08.1994 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5

ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_2 12.04.2001 року.

На підставі ордеру №2985 від 09.12.1974 року ОСОБА_4 та членам його сім?ї було надано квартиру АДРЕСА_2 , що на даний час не приватизована.

ОСОБА_4 18.12.1996 року зареєстрував шлюб з матір`ю позивача ОСОБА_6 , якій після укладення шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 .

В квартирі АДРЕСА_2 в різні періоди часу були зареєстровані:

ОСОБА_4 з 10.11.1977 по 08.08.1978, з 16.06.1983 по 26.02.1996, з 05.03.1996 по 01.08.1999;

ОСОБА_9 з 10.11.1977 по 19.01.1982, з 16.06.1983 по 30.09.1986;

ОСОБА_10 - з 10.11.1977 по 15.09.1986, з 01.04.1988 по 14.06.1990, з 23.11.1990 по 31.05.1991;

ОСОБА_11 - з 25.08.1992 по 26.02.1996, з 05.03.1996 по 05.08.2003; ОСОБА_12 - з 03.02.1989 по 30.05.1989;

ОСОБА_3 з 18.02.1997 по 21.09.2020.

Письмових заяв ОСОБА_3 про вселення в квартиру АДРЕСА_2 в якості членів її сім`ї інших осіб в період з 01.01.2020 року по теперішній час і заяв щодо реєстрації ОСОБА_1 в даній квартирі не надходило.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , після смерті якої її дочка ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_2 та сплачувала комунальні послуги. В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до міського голови Коломейцева В.І. із заявою про надання дозволу зареєструватись у вказаній в квартирі ,однак їй було відмовлено в дозволі на реєстрацію в зв`язку з відсутністю підстав.

У березні 2020 року у зв`язку із карантином ОСОБА_1 переїхала в м. Ладижин Вінницької області до своєї матері ОСОБА_3 .

На даний час в квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_1 , що визнається сторонами.

ОСОБА_1 не зверталась за первинною медичною допомогою та не підписувала декларації з лікарем в даному медичному закладі в період з 01.03.2020 і по теперішній час.

Акт від 03.02.2021 комісії ТОВ «Імпульс-Газ» м. Київ про не проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 не спростовує тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 як співвласник вказаної квартири , будучи зареєстрованою у ній , має право користування нею, тобто право проживати в цій квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довела факту постійного проживання її з 2020 року з матір`ю однією сім`єю і ведення спільного господарства ,а також дотримання нею порядку вселення в квартиру. Також не довела факту набуття нею за життя наймача відповідно до норм ЖК УРСР права користування спірною квартирою, зокрема, відсутність у неї права користування іншим житлом , отримання письмової згоди на вселення від інших членів сім`ї наймача.

Суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими і оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про недоведеність нею факту проживання однією сім`єю разом із матір`ю і набуття права вселення у спірну квартиру не відповідає дійсним обставинами справи, не заслуговують на увагу .

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

У справі, яка переглядається, установлено, що основним наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , у якій за її життя і до смерті останньої 21.09.2020 року більше ніхто не був зареєстрований .

Позивач ОСОБА_1 з 1994 року являється співвласницею квартири АДРЕСА_1 ,у якій з 19.03.1992 року по даний час зареєстровано її місце проживання.

30.10.2020 року ОСОБА_1 подавала заяву до Ладижинського міського голови про надання дозволу на її реєстрацію у квартирі АДРЕСА_2 ,де проживала її мати ОСОБА_3 . Листом виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 29.11.2020 року у наданні дозволу на реєстрацію ОСОБА_1 відмовлено за відсутності підстав.

Установивши, що з березня 1992 року по даний час позивач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та є її співвласником ,тобто зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, з реєстраційного обліку у якому не знімалась , у спірній квартирі не реєструвалась суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не могла бути визнана такою, що відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК УРСР порядку набула право користування спірною квартирою в м. Ладижин , наймачем якої за життя була ОСОБА_3 .

При цьому, до смерті ОСОБА_3 (наймача квартири), позивач не отримала письмової згоди наймача на вселення та реєстрацію у спірній квартирі, а також не довела належними і допустимими доказами факт постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, ведення спільного господарства із матір`ю, відсутність у неї іншого житла, з урахуванням того, що зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, що перебуває у її спільній власності . Особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

Тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу ,а суд враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, вірно застосував норми права і дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела факту дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК УРСР порядку вселення у спірну квартиру, зокрема відсутність у неї права користування іншим житлом і набуття нею за життя ОСОБА_3 права користування квартирою саме як члена сім`ї наймача за фактом постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, ведення спільного господарства із останньою ,а не тимчасового мешканця.

Оскільки позивач не довела факту набуття нею відповідно до норм ЖК УРСР права на користування спірною квартирою, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого нею позову.

Інші доводи апеляційної скарги також правильні висновки суду не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення,.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення не наведені , рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , понесені судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.В. Оніщук