ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м.Суми

Справа №591/4817/21

Номер провадження 22-ц/816/136/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна»,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Северинової А.С. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 01 листопада 2021 року -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна» (далі - ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги мотивує тим, що 30 липня 2020 року він звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року з відповідача на його користь стягнуто невиплачену заробітну плату за час перебування у відрядженнях у розмірі 480 грн 54 коп., за час перебування у відпустках (компенсації за невикористані дні відпусток) у сумі 2206 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 372 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн.

Вказане судове рішення було оскаржено відповідачем в апеляційному порядку і набрало законної сили 11 травня 2021 року.

25 травня 2021 року судове рішення було фактично виконане відповідачем.

Зазначає, що з моменту його першого звернення до суду 30 липня 2020 року до дня виплати заборгованості 25 травня 2021 року пройшло 204 робочих днів, тому відповідач має додатково сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2020 року по 25 травня 2021 року у сумі 8000 грн.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 27 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2021 року по 25 травня 2021 року у сумі 2000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Стягнув з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 227 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, після припинення існування такої затримки.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Меньшакова проти України» підтвердив, що після прийняття судами рішень щодо розміру виплат та середнього заробітку за час затримки статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються. Таким чином, суд першої інстанції застосовуючи ч. 1 ст. 117 КЗпП України до даних правовідносин, неправильно застосував матеріальне трудове право до правовідносин, що не є трудовими, а стосуються питання виконання судового рішення. Натомість, застосуванню підлягає саме ч. 2 ст. 117 КЗпП України, що унеможливлює повторне притягнення роботодавця до відповідальності.

Отже вважає, що суд дійшов помилкового висновку про можливість притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, коли обов`язок щодо проведення повного розрахунку уже трансформувався в обов`язок виконати судове рішення.

Також вказує, що вимога про проведення повного розрахунку при звільненні є основною вимогою, від якої залежить задоволення похідної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, а тому вважає, що суд помилково розглянув похідну вимогу окремо від основної вимоги, якої на момент звернення позивача до суду з позовом уже не існувало.

Крім того, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже був встановлений Зарічним районним судом м. Суми по справі № 591/4682/20 і він не обмежувався конкретним строком, суд першої інстанції порушив принцип обов`язковості судового рішення, фактично переглянув власне рішення, яке набрало законної сили, та визначив додатковий розмір середнього заробітку.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні, а тому з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2021 року (з наступного дня після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості) по 25 травня 2021 року (по день фактичного розрахунку). Суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів за вказаний період в сумі 2000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 21 січня 2021 року у справі № 591/4682/20 стягнув з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час перебування у відрядженнях у розмірі 480 грн 54 коп., за час перебування у відпустках (компенсації за невикористані дні відпусток) у сумі 2206 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 372 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Стягнув з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 49 грн 93 коп. (а. с. 9-15, т. 1).

Сумський апеляційний суд постановою від 11 травня 2021 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року у справі № 591/4682/20 залишив без змін (а. с. 46-48, т. 1).

25 травня 2021 року ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» фактично виконало рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року (а. с. 20- 21).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19), постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 203/2580/20.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності значною мірою спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 203/2580/20.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що при звільненні ОСОБА_1 товариством не було виплачено усі суми, що належали позивачу до виплати у день звільнення і рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року у справі № 591/4682/20, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь ОСОБА_1 було стягнуто невиплачену заробітну плату за час перебування у відрядженнях у розмірі 480 грн 54 коп., за час перебування у відпустках (компенсації за невикористані дні відпусток) у сумі 2206 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 372 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем, а саме виконав зазначене судове рішення 25 травня 2021 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2021 року по 25 травня 2021 року у сумі 2000 грн, оскільки такий розмір є справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що не підлягає розгляду вимогащодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без позовної вимоги про стягнення заробітної плати, оскільки судовим рішенням на користь позивача уже була стягнута заборгованість по заробітній платі, а вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже був встановлений Зарічним районним судом м. Суми по справі № 591/4682/20, яке набрало законної сили, але судом визначено додатковий розмір середнього заробітку, оскільки судом першої інстанції стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2021 року (з наступного дня після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості) по 25 травня 2021 року (по день фактичного розрахунку).

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи викладені в апеляційній скарзі про те, щопісля прийняття судами рішень щодо розміру виплат та середнього заробітку за час затримки статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому, за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин, немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 стосовно поширення статей 116, 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

Враховуючи предмет та ціну позову, дана справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381; 382; 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 жовтня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : В.І. Криворотенко

О.І. Собина