РІШЕННЯ

іменем України

"01" лютого 2022 р. смт Тиврів 145/103/22

2-о/145/65/2022

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Цюпій О.П.,

за участі заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території,

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в смт Сутиски Тиврівського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Кримська АР.

Заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Сімферополь Автономна республіка Крим померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка народилася в смт Сутиски Тиврівського району Вінницької області. До дня смерті вона проживала в АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,7257 га кадастровий номер 010020036, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Сутисківської селищної ради та грошові вклади на рахунках в АТ « Ощадбанк».

За життя, а саме 20 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 склала заповіт на його користь, яким грошові вклади в АТ «Ощадбанк» та земельну ділянку площею 4,7257 га заповіла йому. Заповіт посвідчений секретарем Сутисківської селищної ради Тиврівського району Вінницької області, 20 жовтня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 87. Він - звідний брат померлої, тому вона заповіла йому своє майно.

На момент відкриття спадщини цей заповіт не змінений і не відмінений.

Та обставина, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане органом реєстрації смерті НОМЕР_1 м. Сімферополь, тобто на тимчасово окупованій території, він не має можливості реалізувати своє законне право на отримання права на спадщину за заповітом ОСОБА_2 .

Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 є нелегітимним, оскільки факт смерті не зареєстровано відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Надати органам реєстрації актів цивільного стану таку довідку в оригіналі він не має можливості, оскільки смерть ОСОБА_2 сталася на тимчасово окупованій території України.

Встановлення даного факту йому необхідне для отримання права на спадщину після ОСОБА_2 .

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 просить справу розглянути у її відсутності, заявлені вимоги підтримав, просить задоволити з підстав, викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи Сутисківської селищної ради Вінницької області подав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, не заперечує проти встановлення даного факту.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в смт Сутиски Тиврівського району Вінницької області, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Кримської АР, стверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 13.10.2021 відділом реєстрації смерті НОМЕР_1 м.Сімферополь на ім`я ОСОБА_2 ; медичним свідоцтвом про смерть серії 35 № 200000846 від 11.10.2021; довідкою про смерть № С-05462 від 13.10.2022, виданими на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи із зазначеного, заявник ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , а тому є уповноваженою особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Судом встановлено, що, як вбачається зі Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 13.10.2021 відділом реєстрації смерті НОМЕР_1 м.Сімферополь, ІНФОРМАЦІЯ_2 у в м. Сімферополь Кримської АР померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт Сутиски Тиврівського району Вінницької області,

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Отже, Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , видане 13.10.2021 відділом реєстрації смерті НОМЕР_1 м.Сімферополь,не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановленим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Кримської АР.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 01.02.2022.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.