Ухвала

28 січня 2022 року

м. Київ

справа № 202/8272/19

провадження № 61-1524ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня

2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня

2021 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариства

з обмеженою відповідальністю «В ПЛЮС», треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгеніївна, про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права комунальної власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю "В ПЛЮС" (далі - ТОВ "В ПЛЮС"), треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ДМНО) Ковальова Є. Є., в якому просила: визнати недійсним договір іпотеки, що укладений між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на підставі якого

у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме комплекс з обслуговування автомобілів літ.Б-3, загальною площею 903,5 кв. м, що розташований у АДРЕСА_1 ; скасувати записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати право комунальної власності за Дніпровською міською радою на нерухоме майно, що розташоване у АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 17 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «В ПЛЮС», треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус ДМНО Ковальова Є. Є., про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права комунальної власності, задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки № 936 від 05 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є., укладений між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наступні записи про державну реєстрацію прав власності, обтяжень, іпотеку:

запис про право власності № 25728737 від 16 квітня 2018 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про право власності № 25728697 від 16 квітня 2018 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753314 від 05 грудня 2017 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про державну реєстрацію обтяжень № 23752820 від 05 грудня

2017 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про право власності № 25729039 від 16 квітня 2018 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про право власності № 25729022 від 16 квітня 2018 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753477 від 05 грудня 2017 року внесений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є.;

запис про державну реєстрацію іпотеки № 23752936 від 05 грудня 2017 року внесений Приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є..

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

20 січня 2022 року Дніпровська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня

2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня

2021 року (надійшла до суду 25 січня 2022 року), в якій просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в частині визнання права комунальної власності.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження

з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

У постанові Дніпровського апеляційного суду зазначено, що повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.

Таким чином строк на касаційне оскарження відраховується з дня, наступного за днем складання повного тексту постанови, і останній тридцятий день на касаційне оскарження припадає на 13 січня

2022 року (четвер).

Заявник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою 20 січня

2022 року, тобто з пропуском строку касаційного оскарження та зазначив, що копію оскаржуваної постанови було отримано 21 грудня 2021 року.

Оскільки заявник не заявив клопотання про поновлення строку подачі касаційної скарги, касаційну скаргу необхідно залишити без руху відповідно до вимог частини третьої статті 393 ЦПК України та надати особі строк для подання відповідного клопотання.

Також, подана касаційна скарга залишається без руху з огляду на таке.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга Дніпровської міської ради не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, у касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанційнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Також Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, не може бути прийняте касаційним судом, оскільки воно

є загальним та не відповідає вимогам викладених у ЦПК України.

Зокрема, заявник не вказує, висновок Верховного Суду щодо якої саме норми права відсутній, та у яких, на думку заявника, подібних правовідносинах, відсутній висновок.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявнику необхідно надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) частиною другою статті 389 ЦПК України та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Також у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги доданий документ, що не підтверджує сплату судового збору у повному розмірі.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день звернення до суду з цим позовом) передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України вбачається, що у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Оскільки із поданої касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається ціни позову станом на день його подання щодо вимог майнового характеру (відсутнє визначення вартості об`єкту нерухомого майна), тому неможливо встановити розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви, у зв`язку з чим заявник при сплаті судового збору має підтвердити відповідність такої сплати належними доказами (позовна заява з визначеною ціною позову або інші належні докази).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК

у м. Києві/Печерс.р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, код банку отримувача (МФО): 899998, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату в повному обсязі.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць