Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 501/570/14

провадження № 61-43св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення розміру ідеальних часток у спільному майні та поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Позов обґрунтований тим, що з 17 квітня 1993 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу ними були набуті житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 201,50 кв. м та житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 49,60 кв. м, право спільної сумісної власності на які, за ними визнано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11.

Позивач зазначав, що досягти домовленості щодо порядку користування спільними будинками їм не вдалось, а тому у цій справі він звернувся до суду з клопотанням про призначення судової-будівельної експертизи, за результатами якої експерт визначив два варіанти поділу житлового будинку АДРЕСА_1 , виходячи із рівності часток співвласників (по Ѕ частині кожному), визначив вартість цього житлового будинку з урахуванням вартості прилеглої земельної ділянки. Разом із цим визначити варіанти поділу житлового будинку АДРЕСА_2 виходячи із рівності часток співвласників експерту не вдалось, проте він визначив вартість цього будинку з урахуванням прилеглої земельної ділянки.

З урахуванням принципу рівності часток та виходячи із висновку експерта ОСОБА_1 у процесі розгляду справи уточнив свої позовні вимоги і просив:

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,071 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:012:0045;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,071 га, яка знаходиться за цією ж адресою;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості поділеного майна у розмірі 300 756 грн.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , який у подальшому уточнила і просила:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 ;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ці житлові будинки;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на цей автомобіль.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що земельні ділянки на АДРЕСА_2 та на АДРЕСА_1 не підлягають поділу, оскільки вони належать їй на праві особистої власності, що встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11. Будинки ж за цими адресами, мають бути виділені їй в особисту власність, оскільки як стверджувала заявник, ОСОБА_1 витрачав спільне майно всупереч інтересам сім`ї, спірне майно було придбано за кошти, отримані в борг у третьої особи. Крім того, ОСОБА_2 зазначала, що вона є опікуном двох своїх сестер-інвалідів, а тому при поділі майна суд має відступити від принципу рівності часток.

Протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19 жовтня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 (а. с. 172-173, т. 1).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 липня 2017 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково:

- визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,071 га, призначену для будівництва та обслуговування цього жилого будинку;

- припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_2 ;

- визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;

- припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на цей автомобіль.

Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що сторони у цій справі не змогли досягти домовленості щодо порядку користування майном, набутим у шлюбі. За клопотанням ОСОБА_1 у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами якої суд погодився із варіантом поділу майна, запропонованого ОСОБА_1 . Разом із цим суд, зважаючи на відсутність заперечень зі сторони ОСОБА_1 , вважав за можливе передати автомобіль в особисту власність ОСОБА_2 . Суд не відступив від рівності часток, оскільки вважав доводи ОСОБА_2 у цій частині позову недоведеними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково:

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , у розмірі 210 440 грн;

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 228 877 грн 50 коп.;

- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, за кожним, на 1/2 частину будинку та земельної ділянки (кадастровий номер :05:008:0007), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цього ж автомобіля. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у процесі розгляду справи судом було встановлено, що будинок АДРЕСА_2 , який за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останньою без згоди колишнього чоловіка, за договором купівлі-продажу від 25 березня 2016 року продано ОСОБА_4 .

Що стосується земельної ділянки, призначеної для обслуговування цього житлового будинку, яка також була продана ОСОБА_2 - ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 березня 2016 року, то суд апеляційної інстанції вважав, що земельна ділянка була придбана сторонами у період шлюбу і є їхньою спільною сумісною власністю, а тому 1/2 вартості цього відчуженого майна (житлового будинку та земельної ділянки) ОСОБА_2 повинна відшкодувати ОСОБА_1 .

Водночас суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності за кожним на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки останній також було набуто у шлюбі і він є спільною сумісною власністю сторін.

Земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, хоча і належить ОСОБА_2 на праві власності, відповідно до отриманого нею державного акта, але в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, згідно з якими перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 її частину.

Спірний автомобіль марки «Opel Astra», суд залишив у спільному користуванні сторін як співвласників.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій він просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 228 877 грн 50 коп., та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, за кожним, на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.В іншій частині постанова Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року не оскаржується заявником, а тому не переглядається.

Заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункти 3, 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 грудня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Обставини справи та висновки за результатами розгляду справи, зроблені судом апеляційної інстанції

Апеляційний суд встановив, що з 17 квітня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року у справі № 501/2579/13-ц шлюб між ними розірвано.

Відповідно до рішення Іллічівської міської ради Одеської області від 22 листопада 2002 року ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована на АДРЕСА_1 (а. с. 59, т. 1). 25 травня 2004 року ОСОБА_2 отримала державний акт про право власності на цю земельну ділянку серії ОД № 000735 (а. с. 60-61, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 25 жовтня 2007 року змінено адресу земельної ділянки площею 0,12 га на АДРЕСА_1 на нову адресу: АДРЕСА_1 .

На вказаній вище земельній ділянці площею 0,12 га відповідно до дозволу на надання будівельних робіт від 05 лютого 2003 року, наданого ОСОБА_2 , побудований та введений в експлуатацію житловий будинок загальною площею 201,50 кв. м.

Відповідно до рішення Іллічівської міської ради Одеської області від 15 липня 2005 року ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка площею 0,071 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована на АДРЕСА_2 , право власності на яку у подальшому посвідчено державним актом від 08 листопада 2005 року серії ЯИ № 853961 (а. с. 62-63, т. 1). На цій земельній ділянці збудований житловий будинок загальною площею 49,60 кв. м, житловою площею 22,50 кв. м, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 21 грудня 2006 року № 1457.

У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. Уточнивши свої позовні вимоги ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку та 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою; визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку та 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 10-14, т. 1).

У справі, що переглядається, апеляційним судом було встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 25 березня 2016 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_2 , який на момент продажу належав їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, без відома та згоди останнього (а. с. 186-187, т. 2).

Належність сторонам цього майна на праві спільної сумісної власності встановлена рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11, обставини у якій відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі.

Разом із цим відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 березня 2016 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,071 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , господарських будівель та споруд (189-190, т. 2).

Встановивши, що вказана земельна ділянка належала ОСОБА_2 на праві власності відповідно до державного акта серії ЯИ № 853961 від 08 листопада 2005 року, але була придбана сторонами у шлюбі, суд виходячи із положень статті 60 СК України дійшов висновку, що вона не може вважатися особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а тому на момент відчуження, вона, так само як і будинок, який на ній розташований, були спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відчуження цієї земельної ділянки також відбулося без відома та згоди ОСОБА_1 як співвласника цього майна.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , у розмірі 210 440 грн, та вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за цією ж адресою, у розмірі 228 877 грн 50 коп.

Визначаючи розмір такого відшкодування, суд виходив із вартості цього майна, за яку воно було відчужено відповідно до договорів купівлі-продажу від 25 березня 2016 року.

Вирішуючи позов в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції також виходив із обставин, встановлених за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11, про те, що цей будинок належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При поділі цього будинку, суд керувався положеннями статті 70 СК України, і вважав, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у ньому є рівними і становлять по 1/2 частині кожному.

Разом з тим земельна ділянка на АДРЕСА_1 , на якій розташований вищезазначений житловий будинок, хоча і належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до державного акта серії ОД № 000735 від 25 травня 2004 року, але враховуючи положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, згідно з якими перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 її частину.

Вирішуючи позов в частині поділу решти спільного набутого майна, а саме автомобіля марки «Opel Astra», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції встановив, що він є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому їх частки є ньому є рівними.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2 ,3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом касаційного оскарження ОСОБА_2 є постанова Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 228 877 грн 50 коп., та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності, за кожним, на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується.

З огляду на положення статті 400 ЦПК України колегією суддів Верховного Суду у касаційному порядку переглядається постанова Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в межах заявлених вище доводів та вимог касаційної скарги ОСОБА_2 .

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У частині першій статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені вище норми права закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності і їх частки у праві власності на нього є рівними. Виходячи із цього, з набуттям права власності на 1/2 частину цього будинку, припинилося одноособове право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований, оскільки неможливе виникнення спільної сумісної власності на будинок без виникнення спільної сумісної власності на земельну ділянку, на якій він побудований, що відповідає принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з практикою Верховного Суду, який неодноразово у своїх постановах викладав висновки щодо застосування положень статей 120 ЗК України, 377 ЦК України, зокрема у постановах від 15 грудня 2021 року у справі № 520/14688/19 (провадження № 61-6106св21), від 20 вересня 2021 року у справі № 307/2235/20 (провадження № 61-10227св21), від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18).

Отже, доводи касаційної скарги про відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, спростовується вищезазначеними постановами суду касаційної інстанції.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частину відчуженої земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки, як правильно було встановлено судом, остання хоча і належала на праві власності ОСОБА_2 відповідно до державного акта від 08 листопада 2005 року серії ЯИ № 853961, але була придбана сторонами у шлюбі, а тому вона не може вважатися особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Отже, встановивши, що остання на момент відчуження була спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і її відчуження відбулося без згоди останнього, суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув на його користь компенсацію за 1/2 частину цієї земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зміст рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2013 року у справі № 2-261/11, є необґрунтованими, оскільки, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд прийняв до уваги обставини, встановлені у цій справі, і ухвалив рішення, з їх урахуванням.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині без змін, оскільки остання прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права та доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 228 877 грн 50 коп., а також в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки на АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук