ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/16/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3589/21 Категорія: 305010300 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що 23 червня 2017 року слідчим СВ Черкаського ВП ГУ НП в Черкаській області Павловою В.А., за погодженням із прокурором Черкаської місцевої прокуратури Бакашевим Ш.Б., було складено та вручено ОСОБА_1 письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 361 КК України. Раніше, 21 червня 2017 року, за місцем його реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено обшук, за результатами якого жодного предмета, який би мав хоча б опосередковане відношення до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, виявлено та вилучено не було.

04 червня 2018 року слідчим суддею Соснівського районного суду м. Черкаси Мельник І.О. застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В той же день о 17 год. 53 хв. його було затримано оперуповноваженим КП Черкаського ВП ГУ НП в Черкаській області ОСОБА_2 . В подальшому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувався, а 08 січня 2019 року ухвалою суду був змінений на домашній арешт.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 200 КК України, та виправдано за недоведеністю вини.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2019 року щодо ОСОБА_3 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора Черкаської місцевої прокуратури Козової А.Г. - без задоволення.

Позивач зазначив, що внаслідок дій працівників поліції та прокуратури він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням у статусі підозрюваного більше 12 місяців, та у статусі обвинуваченого майже 30 місяців, з яких 218 днів знаходився під вартою в умовах повної антисанітарії, ізоляції від родини та соціуму, постійного психологічного тиску, а 60 днів - під домашнім арештом, що також обмежувало його свободу і позбавляло можливості вести звичний спосіб життя.

Крім того, перебуваючи під вартою та під домашнім арештом, він не мав змоги сплачувати аліменти на утримання сина, внаслідок чого утворилася значна заборгованість і він був позбавлений батьківських прав. Перебуваючи в статусі обвинуваченого він постійно знаходився в стані душевного дискомфорту, не міг вести нормальне життя, влаштуватися на роботу, поїхати за кордон на заробітки, виїхати на лікування та оздоровлення, відвідувати своїх близьких, був позбавлений можливості комунікувати із зовнішнім світом. Вважає, що оскільки виправдувальний вирок відносно нього набрав законної сили, то його затримання, тримання під вартою та під домашнім арештом, підозра та обвинувачення у вчиненні злочинів були незаконними та такими, що призвели до заподіяння йому моральної шкоди, а саме: страждань, завданих внаслідок фізичного та психічного впливу, котрі постійно відчував під час перебування у статусі підозрюваного, обвинуваченого, погіршення відносин з оточуючими людьми, погіршення репутації та інших негативних наслідків морального характеру, а тому розмір моральної шкоди, яка йому була нанесена, оцінює в 1 000 000 грн.

Керуючись такими аргументама ОСОБА_4 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 246 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що перебування позивача під слідством і судом, проведення слідчих дій і встановлення обмежень, безумовно негативно вплинуло на його життя, завдало йому душевних і фізичних страждань, а також вплинуло на відновлення та налагодження нормальних стосунків з оточуючими, рідними та друзями та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя після звільнення з під варти.

Судом вказано також на те, що позивач відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відносно нього постановлено виправдувальний вирок, який набрав чинності.

Порахувавши період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з моменту вручення йому підозри і до набрання законної сили виправдувальним вироком, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди за 41 місяць з розрахунку мінімальної заробітної плати з 01 січня 2021 року.

Зважаючи на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, позивачу спричинено моральну шкоду, така шкода перебуває в причинному зв`язку із неправомірними діями органів досудового розслідування і прокуратури, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральної шкоди у сумі 246 000,00 грн.

Державна казначейська служба України, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду не обов`язково мають завдавати особі моральну шкоду. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не надано підтверджуючих документів щодо завдання йому душевних страждань, руйнування соціальних зв`язків та звичайного способу життя, обмеження особистих прав та свобод тощо, а також не надано доказів, що саме притягнення позивача до відповідальності спричинило вищезазначені наслідки.

Вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах, Державна казначейська служба просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, СВ Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000753 від 25 січня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 361 КК України.

23 березня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 361 КК України.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2018 року відносно підозрюваного ОСОБА_1 обрано запобіжний у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

04 червня 2018 року о 17 год. 53 хв. в приміщенні Черкаського відділу поліції, на підставі ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2018 року, ОСОБА_1 було затримано.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2019 року обвинуваченому ОСОБА_1 змінено запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт та звільнено з-під варти в залі суду.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 361 КК України, та виправдано його за недоведеністю вчинення ним злочинів.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14.12.2020 вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди позивач як на підставу позову вказав на спричинення йому моральної шкоди внаслідок незаконного його затримання, тримання під вартою та під домашнім арештом, підозрою та обвинуваченням у вчиненні злочинів, яких він не вчиняв, що підтверджено виправдувальним вироком суду.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частин 1, 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.

Районним судом вірно врахований правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в тій частині, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, районний суд, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 41 місяць дійшов правильного висновку про те, що позивач довів своє право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку із постановленням щодо нього виправдувального вироку у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів.

Колегія суддів критично оцінює доводи Казначейства в частині ненадання позивачем підтверджуючих доказів щодо завдання йому душевних страждань, руйнування соціальних зв`язків та звичайного способу життя, обмеження його прав та свобод незаконним притягненням до відповідальності.

Доведення права особи на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним перебуванням її під слідством та судом гарантує особі відшкодування мінімального розміру моральної шкоди, встановленої законом, оскільки постановлення відносно такої особи виправдувального вироку в будь-якому випадку передбачає незаконність її перебування під слідством та судом, а отже і понесення певних негативних втат морального характеру. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди органом досудового розслідування підтверджується безпідставним притягненням позивача до кримінальної відповідальності

При цьому судом вірно враховані конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, тривалість його перебування під слідством і судом, глибину переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

Визначений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі більшому, ніж гарантовано встановленйи законодавством, недоведений належними та допустимими доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України про розмір відшкодування моральної шкоди слід врахувати, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62), що і було визначено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14 щодо застосування принципів розумності, справедливості та співмірності при визначенні розміру відшкодування та недопущення безпідставного збагачення особи колегією суддів не враховується, оскільки зазначені у постанові висновки не спростовують висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру моральної шкоди, виходячи із гарантованого державою мінімуму.

Залучення Державної казначейської служби України як співвідповідача у справі в даному випадку не впливає на законність рішення районного суду та не порушує прав останньої, оскільки стягнення визначених судом коштів проводиться шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, тому Казначейство є лише виконавцем такої фінансової операції в силу пп. 1 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників № 845 .

Проте апеляційний суд враховує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

Колегія суддів також враховує, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16)

У постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 466/5286/19 вказано на те, що стягнення коштів проводиться не з Державного бюджету України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

У зв`язку із аналізом норм матеріального права, а також враховуючі зазначені вище правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення районного суду, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 246 000 грн».

Оскільки зміна рішення районного суду не стосується зміни розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , новий розподіл судових витрат у силу вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК УКраїни апеляційним судом не проводиться.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2021 року змінити виклавши абз. 2 резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 246 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28 січня 2022 року.

Судді