справа № 489/4458/19
провадження №2/489/34/22
01 лютого 2022 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорна Людмила Сергіївна, про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири
У серпні 2019 року позивач, через свого представника адвоката Коренко Т.В., звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2019 між сторонами, та повернути квартиру у приватну власність позивача, визнавши за нею право власності.
Як на підставу позовних вимог вказано, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . В кінці травня 2019 року позивач познайомилася біля свого будинку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які від неї дізналися, що та самотня, проживає одна та ввійшли в довіру до позивача і отримали доступ до квартири, з якої забрали правовстановлюючі документи на квартиру.
Протягом деякого часу вказані громадяни запропонували догляд ОСОБА_1 , оскільки вона перенесла інсульт та сторонній догляд їй був необхідний. В середні червня 2019 року заволоділи паспортом позивача, а 20.06.2019 разом з приватним нотаріусом прийшли до квартири і запропонували укласти договір довічного утримання, на що позивач погодилася. Позивач договір не читала та його їй екземпляр ніхто не надавав. Після підписання позивачем договору відповідач по справі разом зі своїми знайомими почали вести себе агресивно по відношенню до позивача, а згодим взагалі зникли. В подальшому позивач з`ясувала, що її квартиру було продано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2019. ОСОБА_1 не мала наміру продавати своє житло і на це не було її волі, спірний правочин вчинила під впливом обману, грошових коштів за таким правочином не отримувала та до теперішнього часу продовжує проживати в квартирі.
Посилаючись на наведені обставини позивач звернулася до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2019 забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 28.11.2019 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 24.03.2021 за клопотанням представника позивача витребувано з Відділу з питань державної реєстрації Комунального підприємства «Миколаївський обласний центр реєстрації» Кумарівської сільської ради Миколаївської області копію документів на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності 12.06.2019 на спірну квартиру; з Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (матеріали інвентарної справи на квартиру; від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Чорної Л.С. завірену копію документів на підставі яких було проведено реєстрацію оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.
Ухвалою суду від 20.07.2021 за клопотанням представника позивача витребувано з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради завірену копію документів на підставі яких було державну реєстрацію права власності від 12.06.2019 на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 01.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
У судове засідання, призначене на 26.01.2022 сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Представник позивача - адвокат Коренко Т.В. 26.01.2022 надала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, в якій просила позовні вимоги задовольнити.
Відповідач та його представник причину неявки в судове засіданні не повідомили та правом на надання відзиву на позов не скористалися.
Третя особа у заяві від 17.06.2021 розгляд справи просила здійснювати за її відсутністю у зв`язку із великим навантаженням в роботі. Письмових пояснень щодо позову не надала.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на підставі Свідоцтва по право власності на житловий будинок від 28.05.1991 позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
20.06.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого позивач відчула квартиру на користь відповідача. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорною Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 470.
Державна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру проведена 20.06.2019, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.07.2019.
Із змісту прозову вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , під приводом укладення договору довічного утримання, скориставшись довірою позивача, поза волею останньої, прибувши до квартири разом з приватним нотаріусом та відповідачем, умовили її підписати договір купівлі-продажу квартири, про що позивачу стало відомо після того, як відповідач та вказані особи почали вести себе агресивно по відношенні до неї. При укладенні договору вони не надали їй його примірник для читання, а також грошових коштів від продажу квартири. Позивач не мала наміру реально передавати відповідачу квартиру, в якій зареєстрована та проживає по теперішній час.
Посилаючись на наведені обставини, представник позивача вказує, що договір купівлі-продажу квартири був укладений поза волею позивача під впливом обману. Внутрішня воля позивача не була спрямована відчуження квартири шляхом продажу, що є підставою для визнання такого договору недійним та відновлення права позивача на квартиру.
Факт реєстрації місця проживання позивача по теперішній час за адресою квартири підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади міста Миколаєва «Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні», сформованого на запит суду.
Паспортними даними позивача підтверджується, що на дату укладення спірного договору їй було 70 років (народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Умовами пункту 5.1 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що продавець повідомляє, що звільнила квартиру від речей домашнього вжитку для вільного та безперешкодного користування нею покупцем, а також продавець передала покупцю ключі, вчинив всі інші дії, необхідні для реалізації покупцем права власності в повному обсязі.
Згідно пункту 4.2 договору продавець передала, а покупець прийняв ключі, книжки по оплаті комунальних послуг та технічний паспорт на квартиру.
Проте, як вбачається із позову позивач з квартири не виїжджала та продовжує нею користуватися по теперішній час, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, що відповідачем не спростовано.
Матеріали справи не містять доказів наявності у позивача іншого житла, на відсутність якого вона вказує в позові.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 431/6416/19 (провадження № 61-907св20), застосування якого здійснюється судом на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Визначати предмет та підстави позову відповідно до статей 13, 49, 175 ЦПК України є виключним правом позивача.
У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 76, частин першої, другої статті 77, частини другої статті 78, частини першої статті 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини шостої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з позовом, представник позивача вказує, що позивач мала домовленість з ОСОБА_3 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_2 , про укладення договору довічного утримання, так як за станом свого здоров`я потребувала стороннього догляду. При цьому, позивач не мала наміру відчувати свою квартиру, яка є її єдиним житлом. Майже відразу після укладення договору (укладено 20.06.2019), 22.07.2019 через свого представника звернулася до поліції із заявою про вчинення відносно неї ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого, частиною третьою статті 190 КК України. Тому оспорюваний договір вчинено під впливом обману, оскільки він не відповідає дійсним намірам позивача.
Суд погоджується з доводами представника позивача, що оспорюваний договір був ускладнений під впливом обману.
Так, в ході розгляду справи встановлено, що умови договору-купівлі продажу в частині передачі покупцю (відповідачів) ключів від квартири та її звільнення від майна позивача не виконані. Позивач продовжує проживати в квартирі та користуватися нею. Твердження позивача про неотримання грошових коштів за продаж квартири відповідачем не спростовано. Жодних послуг та матеріального утримання від відповідача в якості довічного утримання позивач не отримувала, а після підписання позивачем договору відповідач почав вести себе агресивно відносно позивача, а згодом зникли, а позивач звернулася до поліції із заявою про порушення кримінального провадження за частиною третьою статті 190 КК України.
Встановлене та наявні у справі докази дають суду достатні підстави вважати, що в діях відповідача мав місце умисел на введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення оспорюваного правочину.
За таких обставин, суд вважає, що оспорюваний договір не відповідав внутрішній волі позивача та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а тому він підлягає визнанню недійсним, так як вчинений під впливом обману.
Згідно частин першої, другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Так як суд дійшов висновку про визнання договору купівлі-продажу недійним, відповідно вимоги позивача про повернення квартири та визнання за нею права власності підлягають задоволенню.
Так як позов задоволено, встановлені ухвалою суду від 21.08.2019 забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, якщо раніше не буде подано клопотання учасником справи про їх скасування.
У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1152,60 грн.
Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, повернення нерухомого майна та визнання права власності задовольнити.
Визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорна Людмила Сергіївна та зареєстрований в реєстрі за № 470.
Повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності на квартиру.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1152,60 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні 60 коп.).
Встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2019 забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, якщо раніше не буде подано клопотання учасником справи про їх скасування.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ,
Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .;
третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Чорна Людмила Сергіївна, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .
Повний текст судового рішення складено 01.02.2022.
Суддя І.В.Коваленко