Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 359/3507/20

провадження № 61-19652св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - державне підприємство обслуговування повітряного руху України «Украерорух»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників авіакомпанії «Украерорух», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О., від 19 жовтня 2021 року.

Зміст заявлених позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» (далі - ДП «Украерорух»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: первинна профспілкова організація працівників авіакомпанії «Украерорух» (далі - ППО ПАК «Украерорух»), всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» (далі - ВП «ФПАРРіЗУ»), про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що наказом ДП «Украерорух» за № 1120 від 26 грудня 2019 року на підприємстві введено в дію оновлену організаційну структуру та штатний розпис керівного складу ДП «Украерорух», наказом № 9 від 08 січня 2020 року затверджено та з 03 лютого 2020 року введено в дію штатний розпис підрозділів головного підприємства ДП «Украерорух».

03 лютого 2020 року наказом відповідача за № 138/о переміщено 30 працівників авіакомпанії «Украерорух» на посади, передбачені новим штатним розписом. 12 лютого 2020 року наказом за № 88 директора ДП «Украерорух» введено в дію оновлену організаційну структуру авіакомпанії «Украерорух». Позивач зазначав, що 13 лютого 2020 року він отримав попередження про скорочення посади від 04 лютого 2020 року із додатком до нього у виді переліку вакантних посад станом на 13 лютого 2020 року.

Відповідач звертався до ППО ПАК «Украерорух» з поданням від 27 березня 2020 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , однак отримав обґрунтовану відповідь про ненадання згоди на звільнення працівника. ОСОБА_1 зазначив, що наказом від 13 квітня 2020 року за № 412/о його звільнено з посади помічника директора авіакомпанії «Украерорух» державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 14 квітня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, позивач повідомляв, що він з 09 грудня 2019 року є членом виборного профспілкового органу підприємства, а саме профспілкового комітету ППО ПАК «Украерорух». На момент звільнення ДП «Украерорух» не отримало від профспілкових організацій, що діють на підприємстві: ППО ПАК «Украерорух» та ВП «ФПАРРіЗУ», згоди на його звільнення. Більш того, ППО ПАК «Украерорух» прийняло вмотивоване рішення, яким не дало згоди на його звільнення з займаної посади. До вищестоящого виборного профспілкового органу - ВП «ФПАРРіЗУ» з поданням про надання згоди на звільнення позивача відповідач не звертався взагалі. Тобто, відповідач, не беручи до уваги рішення ППО ПАК «Украерорух», прийняв одноособово рішення про звільнення його з 14 квітня 2020 року, що призвело до порушення вимог частини третьої статті 252 КЗпП України та статей 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при звільненні.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Украерорух» № 412/о від 13 квітня 2020 року про його звільнення з посади помічника директора ДП «Украерорух»; поновити його на посаді помічника директора ДП «Украерорух» з 14 квітня 2020 року; стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Яковлєвої Л. В. від 24 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Украерорух» № 412/о

від 13 квітня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи з 14 квітня 2020 року за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді помічника директора авіакомпанії «Украерорух» з 14 квітня 2020 року.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток

за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2020 року по 24 травня

2021 року включно в розмірі 529 169, 28 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перелік вакантних посад, що надані позивачу з попередженням про звільнення, не можна вважати повним, оскільки з моменту прийняття рішення про його звільнення, оформленого попередженням (04 лютого 2020 року) до дня вручення самого попередження (13 лютого 2020 року) минуло 11 днів, протягом яких відбувались переведення та працевлаштування осіб, в тому числі на керівні посади у підприємстві. Більше того, ані позивач, ані профспілки не були ознайомлені з новим штатним розписом. З профспілковими органами не погоджувалась доцільність звільнення працівників. Роботодавець здійснював приховане переміщення одних працівників без відома інших та без проведення конкурсу. Суд першої інстанції встановив, що відповідачем порушено вимоги частин третьої, четвертої статті 252 КЗпП України при звільненні позивача в період дії його повноважень, як члена виборного профспілкового органу.

Звільнення позивача відбулось з чисельними порушеннями КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу № 412/о про звільнення з 14 квітня 2020 року та поновлення на роботі визнані обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Визнавши звільнення позивача незаконним, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підставі частини другої статті 235 КЗпП України з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задоволено.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 24 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення,

яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підприємстві відповідача відбулось як скорочення, зокрема посади позивача, так і переміщення інших працівників на посади, які не були скорочені. Трудове законодавство не містить обмежень щодо можливості застосування процедури скорочення та переміщення одночасно.

Висновок суду першої інстанції про те, що деякі посади були приховані від позивача визнано помилковим, оскільки вони не були вакантними. Посади, з яких працівники були переміщені згідно наказу № 138/о від 03 лютого 2020 року, не були скорочені згідно нової організаційної структури, а відтак посади, на які були переміщені ці працівники, не були новоствореними.

Позивача було письмово попереджено про скорочення його посади за два місяці до дати скорочення та надано перелік вакантних посад по підприємству, однак, він не виявив бажання перевестись на іншу запропоновану вакантну посаду, яка б відповідала його фаху та здібностям.

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року провадження у справі було зупинено до отримання відповіді щодо надання згоди (чи відмови у її наданні) від ВП «ФПАРРіЗУ» щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_1 . Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення первинного та вищестоящого профспілкового органу не містять правового обґрунтування такої відмови. Суд апеляційної інстанції вважав, що підстави відмови у наданні згоди на звільнення є аналогічними із підставами, які заявлені у позові.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не висловив наміру обійняти певну вакантну посаду.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі

№ 701/536/17-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 750/4616/17,

від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 19 травня 2021 року

у справі № 345/1663/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга містить посилання на те, що ОСОБА_1 є членом виборного профспілкового органу ППО ПАК «Украерорух», отже на нього розповсюджуються гарантії, визначенні статтею 252 КЗпП України. Заявник вважає, що висновок апеляційного суду про те, що відмова ВП «ФПАРРіЗУ» у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не містить правового обґрунтування є помилковим з огляду на зміст самого рішення Пленуму Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» від 25 березня 2021 року, в якому зазначено, що адміністрація ДП «Украерорух» порушила вимоги статей 42, 49-2 КЗпП України, вимоги частини третьої статті 41 Закону України «Про профспілки та гарантії їх діяльності», та в якому детально розкрите обґрунтування протиправності звільнення. Вказує, що суд апеляційної інстанції не дослідив відмови третьої особи ППО ПАК «Украерорух» на звільнення позивача із займаної посади, яка оформлена протоколом зборів ППО ПАК «Украерорух» від 31 березня 2020 року № 60 та є обґрунтованою відмовою в наданні згоди на розірвання трудового договору.

Також заявник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про те, що посади, на які були переміщені деякі працівники, не були новоствореними та в них не змінювалися істотні умови праці. Такі висновки заявник вважає помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Позивач вказує, що йому не була надана в якості вакантної посада, яка була включена до штатного розпису наказам ДП «Украерорух» від 13 лютого 2020 року, а саме: начальник служби з авіаційного пошуку та пошуково-рятувального забезпечення польотів.

Також доводи касаційної скарги містять посилання на те, що при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку, зокрема, щодо виплат, передбачених колективним договором, не виплачено вихідну допомогу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 359/3507/20.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Украерорух», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ППО ПАК «Украерорух», ВП «ФПАРРіЗУ», про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ДП «Украерорух» зазначає, що апеляційний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що при звільненні позивача роботодавцем було дотримано вимоги КЗпП України щодо процедури звільнення у зв`язку із скороченням посад на підприємстві, одну із яких займав позивач. Вказує на наявність об`єктивних причин для проведення змін в організаційної структури та штатного розкладу. Зазначає, що позивачу надавався перелік всіх вакантних посад в цілому на підприємстві та в разі виявлення бажання він міг би бути призначений на певну посаду, однак такого волевиявлення не зробив, у зв`язку із чим був звільнений. Також відповідач вказує, що звертався до профспілкової організації.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 у 1992 році закінчив Кіровоградське вище льотне училище цивільної авіації за спеціалізацією - експлуатація повітряного транспорту.

Згідно з довідкою від 26 листопада 2014 року № позивача взято на облік осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення.

Позивач був прийнятий на роботу до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на посаду чергового штурмана льотної служби авіакомпанії «Украерорух» з травня 2014 року.

Згідно з наказом № 47/о від 02 лютого 2015 року ОСОБА_1 , чергового штурмана льотної служби авіакомпанії «Украерорух», за його згодою переведено на посаду штурмана ПС Ан-26 авіаційної ескадрильї літаків льотної служби авіакомпанії з 31 січня 2015 року.

На підставі наказу № 296/о від 19 червня 2015 року ОСОБА_1 , штурмана ПС Ан-26 3-го класу авіаційної ескадрильї літаків льотної служби авіакомпанії «Украерорух», за його згодою переведено на посаду штурмана ПС Ан-26 3-го класу авіаційної ланки ПС Ан-26 льотної служби авіакомпанії «Украерорух» з 19 червня 2015 року.

Згідно з наказом № 857/о від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 , штурмана ПС Ан-26 3-го класу авіаційної ланки ПС Ан-26 льотної служби авіакомпанії «Украерорух» авіаційної ескадрильї літаків льотної служби авіакомпанії «Украерорух» за його згодою переведено на посаду помічника директора авіакомпанії «Украерорух» з 14 листопада 2017 року.

Наказом № 345/о від 25 квітня 2018 року ОСОБА_1 , помічника директора авіакомпанії «Украерорух», за його згодою переведено на посаду помічника директора авіакомпанії «Украерорух» зі збільшеним посадовим окладом з 02 травня 2018 року.

Наказом ДП «Украерорух» за № 1120 від 26 грудня 2019 року на підставі оновленої організаційної структури відповідача, погодженої 23 грудня 2019 року Міністерством інфраструктури України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, з метою регулювання виробничих та трудових відносин, підвищення ефективності управління підприємством введено з 26 грудня 2019 року оновлену організаційну структуру ДП «Украерорух» та штатний розпис керівного складу підприємства.

На підставі наказу відповідача за № 9 від 08 січня 2020 року затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства «Украерорух» та введено з 03 лютого 2020 року в дію новий штатний розпис. Зобов`язано директора, адміністративного директора, керівників структурних підрозділів, безпосередньо підпорядкованих директору, розробити та надати на затвердження оновлені положення про структурні підрозділи та посадові інструкції підпорядкованих працівників до 20 січня 2020 року.

13 лютого 2020 року позивач отримав письмове попередження про скорочення займаної посади з 04 лютого 2020 року та наступне вивільнення разом з переліком вакантних посад станом на 13 лютого 2020 року.

Позивач листом від 19 лютого 2020 року за вхідним № Ш-20/20 особисто звертався до директора ДП «Украерорух» Ярмака А. М. та повідомляв про бажання і надалі працювати на підприємстві. Однак у цьому листі жодної вакансії, на яку позивач мав наміри претендувати не вказав, а наведені заперечення зводились до прохання втрутитись у ситуацію щодо намірів його звільнення, а не працевлаштування.

В період спірних правовідносин в ДП «Украерорух» діяв колективний договір між адміністрацією підприємтва та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) в редакції від 01 лютого 2020 року, згідно пунктів 12.5, 12.7 якого профспілки зобов`язані здійснювати контроль за станом охорони праці на підприємстві та контроль за виконанням адміністрацією Кодексу законів про працю України.

17 лютого 2020 року листом № 43 ППО ПАК «Украерорух»повідомило керівництво відповідача, а також президента ВП «ФПАРРіЗУ» Смольського О. В. про численні порушення законодавства, пов`язані зі скороченням штату авіакомпанії.

27 березня 2020 року відповідач звернувся з поданням про розірвання трудового договору, в тому числі з позивачем, до ППО ПАК «Украерорух».

31 березня 2020 року на засіданні ППО ПАК «Украерорух» прийнято рішення про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно протоколу № 1 установчих зборів ППО ПАК «Украерорух» від 07 лютого 2018 року ця профспілкова організація вступила до вищестоящої профспілки, а саме до ВП «ФПАРРіЗУ».

У відповідності до протоколу зборів ППО ПАК «Украерорух» № 12 від 09 грудня 2019 року позивача обрано членом виборного профспілкового органу. На момент звільнення ОСОБА_1 його повноваження як члена профспілкового органу не припинені.

До ВП «ФПАРРіЗУ», як до вищого виборного органу профспілки, із поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 відповідач не звертався.

ВП «ФПАРРіЗУ» неодноразово зверталось до відповідача з проханням надати профспілкам для ознайомлення новий штатний розпис, однак ДП «Украерорух» листами від 28 січня 2020 року, 06 лютого 2020 року, 06 березня 2020 року відмовляв у наданні профспілкам для ознайомлення штатного розпису, з огляду на те, що штатний розпис становить комерційну таємницю підприємства.

Наказом ДП «Украерорух» за № 412/о від 13 квітня 2020 року позивача звільнено з роботи з посади помічника директора авіакомпанії «Украерорух» з 14 квітня 2020 року за скороченням штату працівників згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, зобов`язано виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі статті 44 КЗпП України та компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі було зупинено провадження до отримання відповіді щодо надання згоди (чи відмови у її наданні) від ВП «ФПАРРіЗУ» щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_1

30 березня 2021 року на адресу суду надійшло рішення Пленуму Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» від 25 березня 2021 року, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси (стаття 5 ЦПК України).

У відповідності до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (частина друга статті 22 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Додаткові гарантії захисту від незаконного звільнення мають працівники, обрані до профспілкових органів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Подібні за змістом положення містяться у частині третій статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

На необхідності дотримання гарантій, передбачених частиною третьою статті 252 КЗпП України, частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», наголошено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 та від 18 травня 2020 року у справі № 761/11887/15-ц.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивача було звільнено із дотриманням вимог трудового законодавства, а роботодавцем виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, було запропоновано йому усі наявні вакантні посади на підприємстві. Апеляційний суд також зауважив, що позивач не виявив бажання обійняти будь-яку із запропонованих вакантних посад.

У той же час суд першої інстанції встановив, що ані позивач, ані профспілковий орган не мали можливості ознайомитись із належним чином складеним новим штатним розписом.

Також суд першої інстанції встановив, що перелік вакантних посад, що були надані позивачу з попередженням про звільнення, не можна вважати повним, оскільки з моменту прийняття рішення про його звільнення, оформленого попередженням (04 лютого 2020 року) до дня вручення самого попередження (13 лютого 2020 року) минуло 11 днів, протягом яких відбувались переведення та працевлаштування осіб, в тому числі на керівні посади у підприємстві.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення роботодавцем процедури звільнення працівника.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, висловленими у подібних правовідносинах у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20.

Слід також враховувати, що позивач листом від 19 лютого 2020 року за вхідним № Ш-20/20 особисто звертався до директора ДП «Украерорух» Ярмака А. М. та повідомляв про бажання і надалі працювати на підприємстві, звертаючи увагу на наявний у нього досвід роботи та кваліфікацію.

Судами встановлено, що позивач є членом виборного профспілкового органу ППО ПАК «Украерорух», яка 07 лютого 2018 року вступила до вищестоящої профспілки - ВП «ФПАРРіЗУ». Отже, позивач при звільненні користується гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 252 КЗпП України, частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

На запит апеляційного суду Пленумом Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» 25 березня 2021 року було прийнято рішення, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посиланням на те, що роботодавцем порушено порядок звільнення працівника: не запропоновано всіх вакантних посад, створено умови для зменшення їхньої кількості, застосовано дискримінаційні по відношенню до ОСОБА_1 процедури, не враховано позиції профспілкових організацій.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення наведеного профспілкового органу не містить правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення, а підстави для відмови у наданні згоди на звільнення є аналогічними із підставами, які заявлені у позові.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками апеляційного суду, виходячи із наступного.

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вищезазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Лише у разі відсутності у рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо добре аргументованим, підтвердженим переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на фактичні обставини й правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, на неврахування власником певних обставин й гарантій, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Оцінку щодо обґрунтованості рішення профспілкового органу надає суд.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Колегія суддів вважає, що рішення Пленуму Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» від 25 березня 2021 року, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , містить належне обґрунтування, а підстави, на які послався профспілковий орган, підтверджені рішенням суду першої інстанції.

Отже висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивача правомірно звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки він відмовився від продовження роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, слід визнати необґрунтованими.

Суд першої інстанції при вирішенні спору надав належну оцінку доказам, встановив всі обставини справи та прийняв рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Рішення суду першої інстанції було помилково скасовано апеляційним судом.

У відповідності до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року скасувати.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 24 травня 2021 року залишити в силі.

Стягнути з державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович