ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1768/22 Справа № 204/6527/20 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності у порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності у порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначали, що 06 лютого 2002 року ОСОБА_1 отримала у власність 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за №574. 12 травня 2003 року ОСОБА_1 отримала у власність 22/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування 22/100 частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2505. 20 грудня 2005 року ОСОБА_2 отримав у власність 22/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №2-4603. Відповідно до Акту ідеальних часток, складеного 27.02.2007 року фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровське МБТІ» Сухан Г.В. в фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться 74/100 частини домоволодіння, а у фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться 16/100 частини домоволодіння. Отже, на момент складання акту, позивач ОСОБА_1 , вже фактично і відкрито користувалася більшою частиною домоволодіння, ніж встановлено документами на право власності. В вищезазначеному акті також зазначено, що власником частини домоволодіння АДРЕСА_1 також є ОСОБА_3 у фактичному користуванні якого знаходиться 10/100 частини домоволодіння (при цьому за математичним вирахуванням його частка складає 24/100 домоволодінння, а це підтверджує, що позивачі відкрито і добросовісно, що зафіксовано у Акті користувалися майном не сумніваючись, що воно належить іншій особі). В акті ідеальних часток також зазначено, що ОСОБА_3 помер. Інформація щодо дати смерті чи будь-яких документів на право власності на його частину чи свідоцтва про смерть у позивачів відсутня. З 2007 року (рік отримання акта ідеальних часток) і до сьогоднішнього часу жодних спадкоємців на частину ОСОБА_3 виявлено не було, відповідач також не звертався за витребуванням частки померлого. Отже, з моменту коли позивачі отримали документальну згадку про смерть ОСОБА_3 пройшло 13 років. До того моменту позивачі також декілька років були єдиними, хто доглядав за усім домоволодінням, фактично здійснювали користування ним, в тому числі поточний ремонт, та підтримували в придатному для проживання стані, сплачували комунальні послуги за нього. Отже, добросовісно та відкрито володіли ним протягом, як мінімум, останніх 13 років. Окрім того, позивач ОСОБА_1 проживає за адресою з 05.04.2002 року, а позивач ОСОБА_2 - з 20.03.2006 року. Позивачі хочуть документально оформити те, що домоволодіння, що фактично знаходиться в їх користуванні і яким вони фактично володіють і яке ніколи не витребовувалося ані спадкоємцями, які не з`явилися жодного разу за 13 років і яких немає, ані відповідачем, стало їх власністю за набувальною давністю. Враховуючи той факт, що частка померлого ОСОБА_3 складала 24/100 частини домоволодіння (частка математично вирахована з урахуванням належності позивачу ОСОБА_1 54/100 домоволодіння, а позивачу ОСОБА_2 22/100 домоволодіння), а позивачі добросовісно і більше 13 років користуються і опікуються домоволодінням в рівних долях, то позивачі вважають справедливим звернутися до суду з проханням визнати право власності за набувальною давність за кожним із позивачів порівну, тобто 12/100 частин домоволодіння, що належало ОСОБА_3 , за кожним позивачем. У зв`язку з викладеним позивачі звернулись до суду та просили: визнати право власності за набувальною давністю на 12/100 домоволодінння АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 , за ОСОБА_1 ; визнати право власності за набувальною давністю на 12/100 домоволодінння АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 , за ОСОБА_2 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності у порядку набувальної давності - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року по справі №204/6527/20 просять рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 по вищезазначеній справі повністю.

У відзиві Дніпровської міської ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року по справі №204/6527/20 залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Договору дарування частини домоволодіння від 06 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 574, позивач ОСОБА_1 набула у власність 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що становить житлову площу 27,7 кв.м., з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, на земельній ділянці площею 560 кв.м. по фактичному користуванню. На вказаній земельній ділянці взагалі розташовано: літ. А-1 - житловий будинок, житловою площею 84,9 кв.м., літ. Д - сарай, літ. З - сарай, літ. Е, И - вбиральні, № 1-12, І - споруди (а.с. 16).

На вказаному договорі дарування міститься відмітка про реєстрацію 06 березня 2002 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації права власності на ці 32/100 частини домоволодіння за ОСОБА_1 , записано в реєстрову книгу № 562 за реєстровим № 32.

Крім того, на підставі Договору дарування 22/100 частини домоволодіння від 12 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2505, позивач ОСОБА_1 набула у власність 22/100 частини домоволодіння № 5, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що складає: в житловому будинку А-1 кв. № 4 , житловою площею 17,8 кв.м., сараї літ. Д, З, убиральня літ. Е, споруди № 5, 6, у загальному користуванні споруди № 1-4, 7-12, І (а.с. 14).

Право власності на ці 22/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 вересня 2006 року, реєстраційний номер 954217, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11853179 від 15 вересня 2006 року (а.с. 15).

Також, на підставі Договору дарування від 20 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2-4603, позивач ОСОБА_2 набув у власність 22/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17). Право власності на ці 22/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 19 січня 2006 року, реєстраційний номер 954217, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9614976 від 19 січня 2006 року (а.с. 18).

Отже, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 54/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а позивачу ОСОБА_2 - 22/100 частини домоволодіння вказаного домоволодіння.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 5921 від 03 травня 2018 інші 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , належали на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 60), а саме: 3/100 частини на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16 червня 1988 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства, на підставі рішень виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 172/3 від 24.04.1987 року, № 490/2 від 27.11.1987 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №460 за реєстровим №9; 21/100 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 серпня 1988 року, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №1-2629, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №460 за реєстровим №9.

04 квітня 1993 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер, що підтверджується Актовим записом про смерть № 500 від 07 квітня 1993 року (а.с. 76).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 , якому належало на праві власності 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , помер ще до набуття позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належних їм часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді Третьої дніпровської державної нотаріальної контори №47/01-16 від 06 січня 2021 року після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявою про відмову/прийняття спадщини до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа щодо майна померлого не відкривалась та свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом не видавалися (а.с. 82).

З поверхового плану на будівлю літ. А-1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , знятого з натури та викресленого 04 травня 2001 року (а.с. 125), а також з експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літ. А-1 (реєстрація поточних змін 28 травня 2004 року) (а.с. 126) вбачається, що житловий будинок літ. А-1 загальною площею 135,4 кв.м., житловою площею 84,1 кв.м. складався з п`яти квартир: квартира №1 загальною площею 30,7 кв.м., житловою площею 19 кв.м.; квартира №2 загальною площею 28,8 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м.; квартира №3 загальною площею 21,2 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м.; квартира №4 загальною площею 30,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м.; квартира АДРЕСА_1 загальною площею 24,3 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м.

Оскільки спадщину у вигляді 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 ніхто не прийняв та там ніхто не проживав, то належною ОСОБА_3 частиною домоволодіння почали користуватись позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які стали власниками інших частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

У Акті ідеальних часток від 27 лютого 2007 року, складеному фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Сухан Г.В., зазначено, що домоволодіння АДРЕСА_1 розташоване на земельній ділянці 560 кв.м. частки змінились у зв`язку з узаконенням самовільно збудованих сіней літ. а13-1 ОСОБА_1 Тимчасовий сарай літ.З у розрахунок акту ідеальних часток не включений. ОСОБА_1 згідно договорів дарування від 12.05.2003 року та від 06 лютого 2002 року належить 54/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1: квартира №3 , яка складається із приміщень 3-4, 3-5, 3-6, 3-7 площею 36,6 кв.м.; квартира АДРЕСА_1 , яка складається із приміщень 5-2, 5-3, 5-4 площею 21,8 кв.м.; тамбур а'-1, тамбур а2-1, сіни а3-1, ганок а5, сіни а13-1 (самовільні), погріб під а3-1, сарай Д, убиральня Е, огорожі № 3, 5, 12, у загальному користуванні огорожі №1, 2, 4, 6, що складає 74/100 частин домоволодіння. ОСОБА_2 згідно договору дарування від 20.12.2005 року належить 22/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 квартира № 1 , яка складається з приміщень 1-3, 1-4, 1-5 площею 21,5 кв.м.; тамбур а-1, сіни а6-1, веранда а10-1, ганок а11, навіс П, огорожа №9, у загальному користуванні огорожі № 1, 2, 4, 6, що складає 16/100 частин домоволодіння. За ОСОБА_3 (померлим) згідно свідоцтва про право на спадщину від 03 серпня 1988 року та права власності від 16 червня 1988 року значиться: у житловому будинку А-1 квартира №2 , яка складається з приміщення 2-4 площею 13,9 кв.м., сіни а4-1, ганок а12, сарай Б, огорожі №7, 8, мостіння І, у загальному користуванні огорожі №1, 2, 4, 6, що складає 10/100 частин домоволодіння (а.с. 19).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Однією з підстав набуття права власності є давність володіння, або набувальна давність.

Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Згідно роз`яснень наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд повинен враховувати, наступні обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_3 , якому належало на праві власності 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після його смерті з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом не видавалися.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_7 , з 05 квітня 2002 року (що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданому Красногвардійським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 07 грудня 2011 року (а.с. 7-8) та довідкою № 11115 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 вересня 2020 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 20), а позивач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_8 , з 20 березня 2006 року (що підтверджується відповідною відміткою у його паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданому Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 19 липня 2006 року (а.с. 10-12) та довідкою №11114 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 вересня 2020 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 21).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи власниками своїх відповідних частин домоволодіння АДРЕСА_1 , та проживаючи за цією адресою, користувались також і частиною домоволодіння, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Однак, як пояснила під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 , частина домоволодіння, що належала ОСОБА_3 , згоріла.

Позивач ОСОБА_2 під час розгляду справи пояснив, що на місці частини домоволодіння, що належала ОСОБА_3 , зараз споруджений навіс між його частиною будинку та частиною будинку ОСОБА_1 , стін не має.

Те, що частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , на теперішній час знищена, підтверджується також і новими технічними паспортами на садибний (індивідуальний житловий будинок) АДРЕСА_1 , виготовленими станом на 26 березня 2010 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 99-105) та ОСОБА_2 (а.с. 111-118), з яких вбачається, що на плані будинку літ.А-1 у місці, де була розташована частина домоволодіння ОСОБА_3 , відсутні стіни.

Отже, 24/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , на теперішній час повністю знищені.

У статті 346 ЦК України наведені підстави припинення права власності.

Право власності припиняється, серед іншого, у разі знищення майна (п.4 ч.1 ст.346 ЦК України).

Відповідно до статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право власності на це майно є припиненим, оскільки частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , на теперішній час повністю знищена та зруйнована.

Частина нерухомого майна ОСОБА_3 на теперішній час вже фактично не існує. Натомість, на місті зруйнованої частини нерухомого майна, яке належало ОСОБА_3 , позивачами збудовано нове майно, що призвело до зміни належних їм часток у праві спільної часткової власності.

З вказаних вище технічних паспортів на садибний (індивідуальний житловий будинок) АДРЕСА_1 , виготовлених станом на 26 березня 2010 року, також вбачається, що на теперішній час позивачі побудували прибудови до належних їм частин домоволодіння та мезонін над А-1, які підлягають введенню в експлуатацію та узаконенню.

Згідно з ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З плану земельної ділянки садибного житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 26.03.2010 року вбачається, що у домоволодіння було здійснено реконструкція, яка за своєю суттю є самочинним будівництвом, про що міститься відповідний запис, було проведено переобладнання будинку та його приміщень внаслідок чого приміщення отримали нові площі та нові межі (зворотний бік а.с.130).

Згідно з вищезазначеними технічними паспортами, житловий будинок літ. А-1 на теперішній час складається з трьох квартир з урахуванням самочинного будівництва: по І поверху (загальна площа 132,5 кв.м.) розташовані квартира АДРЕСА_9 загальною площею 59,7 кв.м., квартира АДРЕСА_1 загальною площею 35,4 кв.м.; по ІІ поверху квартири №1 мезонін загальною площею 44,8 кв.м., всього по квартирі № 1 загальна площа 82,2 кв.м. Разом по літ А-1 загальна площа становить 177,3 кв.м., житлова площа - 101,4 кв.м.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не може бути визнано право власності на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю на частину нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, оскільки вони повинні бути узаконені в установленому законом порядку або на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні будь-які законні підстави для набуття позивачами права власності за набувальною давністю на 24/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , оскільки належна йому частина домоволодіння була знищена, що призвело до припинення на неї права власності, та на місті якої було здійснено самочинне будівництво нових об`єктів нерухомого майна, які потребують узаконення та введення їх в експлуатацію.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що пожежа не знищила повністю частину домоволодіння померлого ОСОБА_3 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки те, що частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , на теперішній час знищена, підтверджується новими технічними паспортами на садибний (індивідуальний житловий будинок) АДРЕСА_1 , виготовленими станом на 26 березня 2010 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 99-105) та ОСОБА_2 (а.с. 111-118), з яких вбачається, що на плані будинку літ.А-1 у місці, де була розташована частина домоволодіння ОСОБА_3 , відсутні стіни.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц., у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020року у справі №552/1354/18 (провадження N 61-44893св18).

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова