Справа № 309/1946/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря БОЧКО Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 309/1946/21 на ухвалу судді Хустського районного суду Довжанина М.М. від 16 червня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

Відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Петрик В.В., оскаржив ухвалу судді Хустського районного суду від 16.06.2021, якою забезпечено зазначений позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до набрання рішенням у справі законної сили.

На думку сторони, ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права. Так, забезпечуючи позов суд не врахував вимоги ст. 150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову заявленим позивачем вимогам і наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача, тоді як останній володіє майном, вартість якого значно перевищує ціну позову.

Позивач не вказав у заяві про забезпечення позову майно відповідача, на яке слід накласти арешт, а також не подав доказів щодо ймовірності відчуження відповідачем майна, приховування майна тощо. Суд не вказав в ухвалі суму (вартість майна), в межах якої наклав арешт.

Крім того, значна частина майна передана відповідачем в оренду третім особам для використання в підприємницькій діяльності і арешт такого майна призведе до негативних наслідків не лише для відповідача, а й для орендарів майна.

Сторона просить ухвалу скасувати, у забезпеченні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Петрика В.В., який апеляцію підтримав, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України апеляційну скаргу за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з наявних матеріалів, ОСОБА_2 пред`явив до ОСОБА_1 позов про стягнення боргу в сумі 80000,00 дол. США, що є еквівалентом 2187200,00 грн (а.с. 1-3). Позов був умотивований, зокрема, тим, що 10.11.2009 сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 боргує ОСОБА_2 80000,00 дол. США, які зобов`язався повернути, однак, вимогу позикодавця про повернення коштів не виконав, тож кошти підлягають стягненню.

Заявою від 16.06.2021 позивач ОСОБА_2 просив забезпечити позов до набрання рішенням у справі законної сили, а саме: накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (а.с. 10-11).

Ставлячи перед судом питання про забезпечення позову, позивач зазначав, що у нього є підстави вважати, що відповідачем у ході розгляду справи будуть вчинятися умисні дії, пов`язані з відчуженням (реалізацією) на користь інших осіб усього його майна для ухилення від виконання рішення суду, що може бути ухвалене на користь позивача, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду, порушить права позивача, вимагатиме докладання значних зусиль та здійснення значних витрат на відновлення порушеного права та охоронюваного законом інтересу. Тому є необхідність у забезпеченні позову шляхом арешту майна відповідача.

Ухвалою судді Хустського районного суду від 16.06.2021 заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до набрання рішенням у справі законної сили (а.с. 14-15).

Задовольняючи заяву позивача, суддя суду першої інстанції виходив із наявності спору щодо повернення боргу в значній сумі та наявності достатніх підстав для забезпечення позову.

З таким вирішенням питання про забезпечення позову колегія суддів погодитись не може.

За приписами ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 13 ч.ч. 1-3 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п. 11, ст. 44 ч. 1 ЦПК України, що узгоджуються з іншими нормами цих законів, особа в цивільних і процесуальних відносинах повинна діяти добросовісно, не завдаючи шкоди, зловживання цивільним та процесуальними правами не допускається.

Судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ясним, зрозумілим і не повинно допускати довільного тлумачення, припущень, при постановленні ухвали про забезпечення позову, яка є виконавчим документом, має бути дотриманий принцип правової визначеності, лише таке судове рішення може бути належно виконане, що є однією з умов його законності (ст.ст. 153, 260, 263, 431 ЦПК України, ст.ст. 3, 4 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 149 ч.ч. 1, 2, ст. 150 ч. 1 п. 1, ч. 3, ст. 151 ч. 1 ЦПК України, суд за заявою позивача може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову, якщо їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; позов забезпечується, зокрема, арештом майна, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб; вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Обставини, що слугують підставами для забезпечення позову, обрання виду та меж такого забезпечення є предметом доказування (ст. 77 ч. 2, ст. 149 ч. 2, ст. 151 ч. 1 п.п. 3, 4, 5, ст. 153 ч.ч. 3, 4 та інші норми ЦПК України). З`ясування та встановлення цих обставин на відповідній стадії процесу є компетенцією суду першої інстанції, не з`ясувавши їх належним чином суддя суду першої інстанції не має належних підстав для задоволення заяви про забезпечення позову ані в повному обсязі, ані частково.

Спір був ініційований ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням, відповідно до його правової позиції, ОСОБА_1 договору позики (розписки) від 10.11.2009 щодо повернення боргу в сумі 80000,00 дол. США (а.с. 4). Отже, предметом спору є стягнення коштів у значній сумі, за обставинами, що випливають із наявних матеріалів та з позицій сторін, позивач має в справі значний майновий інтерес, а на відповідача у випадку задоволення позову у зв`язку з необхідністю сплати коштів покладатиметься значний майновий тягар.

Відтак, доводи позивача про необхідність і доцільність забезпечення позову заслуговують на увагу як такі, оскільки з огляду на предмет позову та обов`язок сплати значних коштів в разі задоволення позову таке відповідатиме як інтересам позивача, так і забезпечуватиме можливість виконання ймовірного рішення суду відповідачем.

Поряд із цим, заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне ОСОБА_1 на праві власності рухоме та нерухоме майно не можна визнати обґрунтованою. Подавши таку заяву, позивач в якості її обґрунтування навів лише норми права та довільні міркування щодо ймовірного порушення його прав, якщо позов не буде забезпечений, а рішення суду буде ухвалене на його користь. Позивач не визначив у заяві ані межі, в яких належить накласти арешт на майно відповідача, та/або майнові об`єкти, на які слід накласти арешт, ані обґрунтування необхідності застосування арешту щодо всього нерухомого та рухомого майна відповідача. Позивач виходив лише з доцільності та необхідності застосування арешту сього майна відповідача.

Жодного конкретного обґрунтування щодо ризиків, які тягнуть необхідність застосування судом обраного позивачем способу забезпечення його вимог, щодо реальних фактів і обставин, які свідчать про ймовірність відчуження, приховування майна відповідачем, заява позивача не містить. Будь-якими доказами необхідність такого забезпечення позову заява не підтверджується.

Ухвала судді суду першої інстанції про задоволення заяви позивача має ті самі вади, що й заява, її обґрунтування по суті не можна визнати належним, на будь-які докази, необхідні для арешту всього майна відповідача, суддя не послався, межі забезпечення позову або, навпаки необхідність арешту всього майна відповідача в ухвалі не визначені і не вмотивовані. Сама лиш вказівка на те, що спір щодо повернення боргу в значній сумі існує, а достатні підстави для забезпечення позову наявні не є належним і достатнім обґрунтуванням такого забезпечення, застосування якого може спричинити істотні майнові обтяження та/або збитки для відповідача.

Суд першої інстанції не з`ясував, чи власне арешт усього майна відповідача в даному випадку не буде надмірним забезпеченням позову, оскільки стосується будь-якого рухомого та нерухомого майна, чи є такий арешт майна в цій справі достатньо виправданим, чи існує можливість забезпечити позов у менш обтяжливий для відповідача та більш чітко визначений за параметрами, майновими об`єктами спосіб.

За таких обставин, суддя суду першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для забезпечення позову шляхом арешту всього рухомого та нерухомого майна відповідача, про співмірність заходів забезпечення позову пред`явленим позовним вимогам ітися не може. Вирішення питання про забезпечення позову не може бути визнане таким, що відповідає вимогам цивільного процесуального закону. Судове рішення ґрунтується по суті на припущеннях. Таке вирішення процесуального питання порушує права обох сторін у справі, за обставинами якої відповідні вади не можуть бути усунуті на стадії апеляційного розгляду. Наведене є достатнім для констатації про ухвалення судового рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, та про необхідність скасування оскарженої ухвали з відмовою в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ч. 2 ЦПК України, апеляцію відповідача, доводи якої щодо необґрунтованості та бездоказовості заяви про забезпечення позову та щодо незаконності ухвали знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, слід задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити. При цьому, апеляційний суд зауважує, що позивач не позбавлений права за наявності для того підстав ставити встановленим порядком питання про забезпечення позову повторно.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ч. 2, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу судді Хустського районного суду від 16 червня 2021 року скасувати, заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення його позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 січня 2022 року.

Судді