ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-1666/2007 Номер провадження 22-ц/814/635/22Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

24 січня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючий суддя Чумак О.В.

суддів Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2007 року, ухвалене суддею Кіндяк І.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

21.12.2007 року Полтавським районним судом Полтавської області ухвалено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_2 та визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2,94 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району від 31 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 таким, що відбувся, тобто дійсним.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 2,94 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району та належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності

З вищевказаним рішенням суду не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, яка подана 16.12.2021 року, відповідачка прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 за безпідставністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що не укладала з позивачем будь-яких договорів купівлі-продажу земельної ділянки площею 2.94 га, що знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району, не передавала її у власність позивача та не отримувала від нього грошові кошти. Розписка про отримання коштів, що міститься у справі, складена не нею, а договір купівлі-продажу та акт прийому-передачі земельної ділянки нею не підписувалися.

Також зазначає, що судовий розгляд відбувся без її участі.

Вважає, що на зазначену земельну ділянку під час вирішення справи поширювалася дія мораторію, встановленого Закону України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення», яким заборонено відчуження земельних ділянок.

Також відповідачка, посилаючись на положення ст. 354 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, прохає поновити строк на апеляційне оскарження рішення, посилаючись на те, що отримала його копію 16.11.2021 року, докази про що наявні в матеріалах цивільної справи.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Пунктом 13 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 292, 294, ч. 4 ст. 295 ЦПК України в редакції від 16.06.2007 р, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення суду від 21.12.2007 року, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному

порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заяву про апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції може бути подано протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Відповідно до ст. 296 ЦПК України у вищевказаній редакції, заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суд першої інстанції після одержання усіх апеляційних скарг у справі від осіб, які подали заяви про апеляційне оскарження, або через три дні після закінчення строку на подання апеляційної скарги надсилає їх разом зі справою до апеляційного суду. Апеляційні скарги, що надійшли після цього, не пізніше наступного робочого дня після їхнього надходження направляються до апеляційного суду.

Згідно ч.3 ст. 354 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

У ч.2 ст. 358 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Отже, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_3 була присутня в судовому засіданні при розгляді цієї справи, яке відбулося 21.12.2007 р., та в якому було проголошено оскаржуване рішення, що зафіксовано в протоколі судового засідання (а.с. 23-24). Отже, вона була обізнана про день, час і місце розгляду справи.

З урахуванням положень ст.ст. 69, 70, 72, 73, 292, 294 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення) відповідачка мала право на подання заяви про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення (тобто, з 22.12.2007 р. по 31.12.2007 р. включно) та, відповідно, протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження подати апеляційну скаргу (не пізніше, ніж 21.01.2008 р.).

Відповідно до ст.ст. 69, 70, 72, 73, ч. 4 ст. 295 ЦПК України відповідачка мала право подати апеляційну скаргу без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (тобто, з 22.12.2007 р. по 31.12.2007 р. включно).

Між тим, апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Полтавського районного суду від 21.12.2007 р. подана 16.12.2021 р., через 14 років після його проголошення.

Посилання відповідачки на те, що строк пропущений з поважних причин та підлягає поновленню на підставі ст. 354 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки про оскаржуване рішення їй було відомо саме у день його проголошення - 21.12.2007 р., враховуючи те, що вона приймала участь у судовому засіданні, яке відбулося 21.12.2007 р., про що зафіксовано у протоколі судового засідання. Відповідно, відповідачка ОСОБА_3 була обізнана також про день, час і місце розгляду справи. Письмових зауважень на протокол судового засідання щодо його неповноти або неправильності вона не подавала. Рішення суду у визначені чинним на час його проголошення ЦПК України порядок і строк не оскаржила. Отже, наведені нею підстави для поновлення строку є неповажними.

Згідно п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989р. у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2007 року, на підставі ч. 2 ст. 358 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги), оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

При цьому, колегією суддів не встановлено випадків, передбачених п.п.1,2 ч. 2 ст. 358 ЦПК України, які унеможливлюють застосування наведеної правової норми.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 357, 358 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2007 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Т.О.Кривчун

Л.І.Пилипчук