ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року

м. Харків

справа № 642/1254/21

провадження №22-ц/818/2247/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові, без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у складі судді Проценка Л.Г.,-

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позбавлення останніх батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнення аліментів на утримання дитини з кожного із батьків у розмірі по 1/4 з усіх видів заробітку щомісячно.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали зустрічний позов до Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний спеціалізований будинок дитини «Зелений гай», треті особи: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому просили:

- скасувати усиновлення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неповнолітнього ОСОБА_1 ;

- внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 , змінивши його прізвище, по батькові та місце народження, поновивши попередні дані;

- передати неповнолітнього ОСОБА_1 під опіку Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до Ленінського районного суду м. Харкова для вирішення питання про прийняття зустрічного позову.

Вважає, що суд першої інстанції, не звернув уваги, що первісний позов щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів обґрунтований наявністю у відповідачів батьківських обов`язків відносно малолітнього ОСОБА_1 , усиновленого відповідачами.

Після усиновлення з`ясувалося, що дитина страждає на невиліковну психічну хворобу, яка проявляється агресією, в тому числі і до своїх батьків, в результаті чого відносини в сім`ї стали напруженими, а спільне проживання з усиновленим та виконання ними своїх обов`язків стали неможливими. У зв`язку із чи позивачі вимушено самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього ОСОБА_1 , за обставин, що є підставою для подання зустрічного позову про скасування усиновлення.

Відзиву на апеляційні скарги не надано.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Буркута Н.М. задоволено. Ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Вирішуючи питання про відмову у прийнятті зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги за зустрічною позовною заявою та вимоги за первісним позовом мають різний предмет доказування, безпосередньо не пов`язані між собою, а тому їх одночасний розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування й ускладнення розгляду справи.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

В статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За своєю суттю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом.

За приписами ч. 2 ст. 193 ЦПК України умовами прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Статтею 193 ЦПК України передбачено, щоприйняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним не є обов`язком суду, що розглядає справу, а навпаки відноситься до його дискреційних повноважень, при цьому, сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.

Так, суд при вирішенні питання щодо прийняття до розгляду зустрічного позову повинен виходити з того, що наявність підстав, передбачених законом як умови прийняття зустрічного позову, свідчать про наявність певного зв`язку між первісною і зустрічною вимогами. Відсутність такого зв`язку не виправдала б можливість спільного розгляду цих вимог в одному процесі.

Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Отже, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову, шляхом подання зустрічного позову.

Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Таким чином, суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов`язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним.

Колегія суддів вважає позовні вимоги Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів взаємопов`язаними з вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування усиновлення неповнолітнього ОСОБА_1 ; внесення зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 , передачі останнього під опіку Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради та їх спільний розгляд є доцільним.

Об`єднання даних вимог в одному провадженні заощадить час і буде сприяти більш швидкому захисту прав та інтересів обох сторін. Ймовірне задоволення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 призведе до відмови у задоволенні позовних вимог Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Так, в силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Разом з тим, доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ЦПК. Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.

Європейський суд з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відмовляючи у прийняті зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції помилково виходив з того, що спільний розгляд позовів про позбавлення останніх батьківських прав і стягнення з них аліментів та скасування батьківства є недоцільним, адже ці позови є взаємопов`язаними, виникають із одних правовідносин і стосуються батьківських прав, які виникли у відповідачів по відношенню до малолітнього ОСОБА_1 на підставі усиновлення, ці батьківські права оскаржуються зустрічним позовом в результаті ймовірного задоволення якого будуть виключені підстави для позбавлення батьківських прав й стягнення аліментів.

Наведене судом першої інстанції враховане не було, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі , і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржуване судове рішення, з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом.

Питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України, підлягає вирішенню одночасно з ухваленням судового рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова