Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 522/7372/20

провадження № 61-9516св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення конференції громадської організації, та за позовом ОСОБА_2 до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» про визнання протиправним та скасування рішення конференції громадської організації

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення конференції Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» (далі - ГО «ВМСОТРЛ») від 30 квітня 2020 року.

Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 28 липня 2020 року об`єднав в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ГО «ВМСОТРЛ», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення конференції громадської організації (справа № 522/7372/20) та цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ГО «ВМСОТРЛ», про визнання протиправним та скасування рішення конференції громадської організації (справа № 522/7847/20). Присвоїв зведеній цивільній справі № 522/7372/20.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 18 вересня 2020 року провадження у справі закрив з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позов про визнання протиправним і скасування рішення органу громадської діяльності не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства (у тому числі у судовому порядку будь-якої юрисдикції).

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 28 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов про визнання протиправним і скасування рішення статутного органу громадської діяльності не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, тому суд правильно закрив провадження у справі. При цьому, погоджуючись з таким висновком місцевого суду, апеляційний суд, зазначив, що заявлений у цій справі спір має вирішуватись за правилами господарського судочинства, оскільки виник між членами громадського об`єднання і самим об`єднанням, з приводу діяльності цього об`єднання, в даному випадку - рішення його керівного органу - конференції.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У червні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, та помилково зазначили про можливість її розгляду у порядку господарського судочинства.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 липня 2021 року справа № 522/7372/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що спір у цій справі виник між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як членами громадської організації та ГО «ВМСОТРЛ», яка відповідно до статуту є добровільним об`єднанням фізичних осіб, створеним для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, спортивних, екологічних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів своїх членів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

У статті 124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

ГПК України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 цього Кодексу).

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, згідно з частиною першою якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» спортивні федерації (асоціації, спілки, об`єднання тощо; далі - спортивні федерації) - громадські організації фізкультурно-спортивної спрямованості, основними завданнями яких є: забезпечення інтересів членів відповідних спортивних федерацій у сфері спорту, у тому числі сприяння захисту їх соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних та інших інтересів; сприяння розвитку відповідного виду (видів) спорту шляхом участі у розробленні та виконанні відповідних програм; залучення різних груп населення до фізкультурно-оздоровчої та спортивної діяльності; сприяння підготовці спортсменів національних збірних команд та забезпечення їх участі в офіційних міжнародних спортивних змаганнях; організація та проведення фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів; участь у здійсненні кадрового забезпечення розвитку відповідного виду (видів) спорту; сприяння розвитку міжнародного співробітництва у сфері фізичної культури і спорту. Спортивні федерації діють на підставі статуту.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи. Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про громадські об`єднання» громадські об`єднання утворюються і діють на принципах, зокрема, добровільності, самоврядності, рівності перед законом. Добровільність передбачає право особи на вільну участь або неучасть у громадському об`єднанні, у тому числі в його утворенні, вступі в таке об`єднання або припиненні членства (участі) в ньому, а самоврядність передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, у діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом.

Згідно зі статтею 167 ГК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 ЦК України, згідно з якими юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Згідно з наведеними нормами корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Згідно зі статутом ГО «ВМСОТРЛ» є добровільним об`єднанням фізичних осіб, створеним для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема спортивних, екологічних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів своїх членів.

Отже, ГО «ВМСОТРЛ» є громадською організацією зі статусом юридичної особи, тобто є непідприємницьким товариством.

Згідно з пунктом 4.2 статуту ГО «ВМСОТРЛ» до керівних органів організації належать: вищий керівний орган - конференція; центральний постійно діючий орган управління - рада; виконавчий орган - директор.

Пунктом 4.27.11 статуту передбачено, що конференції можуть вирішувати будь-які питання діяльності організації, у тому числі й питання, вирішення яких віднесено до компетенції інших органів організації. До виключних повноважень конференції відноситься, зокрема, формування складу статутних органів (обрання та відкликання) членів: ради, ревізійної комісії, директора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі 127/21764/17 вирішивши питання про визначення предметної юрисдикції у спорах між членами громадської організації та громадською організацією з приводу визнання недійсним рішення загальних зборів щодо припинення повноважень одного з органів управління цією організацією, дійшла висновку, що такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства і по суті спору висновок повинен зробити належний суд, яким є господарський суд.

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , звертаючись до суду, обґрунтовували свої позовні вимоги порушенням їх прав саме як членів ГО «ВМСОТРЛ» у питаннях, що пов`язані з її управлінням. Тобто між непідприємницьким товариствомта її учасником (членом) виник спір, пов`язаний з діяльністю та управлінням цим товариством.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, в цілому дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі.

Разом з цим місцевий суд помилково вважав, що заявлений у цій справі спір не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства (у тому числі у судовому порядку будь-якої юрисдикції).

Апеляційний суд, погоджуючись з місцевим судом, дійшов висновку про необхідність розгляду цього спору в порядку господарського судочинства, обґрунтовано визначивши, що спір між членом (учасником) юридичної особи та цією ж юридичною особою, пов`язаний з її діяльністю та управлінням, є корпоративним, а тому підлягає розгляду господарським судом.

Водночас апеляційний суд, погоджуючись з висновком місцевого суду про закриття провадження у справі, не змінив мотивувальної частини ухвали місцевого суду, де зазначено, що заявлений у цій справі спір не може бути розглянутий у судовому порядку будь-якої юрисдикції. Також апеляційний суд не роз`яснив позивачам, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов