Справа № 438/525/21
Номер провадження 2/438/54/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 січня 2022 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м. та на 1/2 частину всіх господарських будівель та споруд: дерев`яний сарай (позначений літерою «Б»), дерев`яну вбиральню (позначену літерою «У») та огорожу (позначену цифрами «1, 2»).

Визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :11:030:0016, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В порядку поділу спільного майна подружжя просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості частки відчуженого автомобіля марки «PЕUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, з об`ємом двигуна 1560 кубічних сантиметри у розмірі 10 518,75 гривень та компенсацію вартості частки відчуженого автомобіля марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, з об`ємом двигуна 1868 кубічних сантиметри у розмірі 32 195 гривень, а всього стягнути з ОСОБА_3 на її користь 42 713,75 гривень.

В обґрунтування позову посилається на те, що з листопада 2003 року (згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого 15 листопада 2003 року Тур`ївською сільською радою Старосамбірського району Львівської області) по березень 2019 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . У шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У шлюбі сторони за спільні кошти 25 квітня 2014 року придбали житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який був посвідчений 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Момот М.О. і зареєстрований у реєстрі за №180 та який був укладений від імені відповідача. Після придбання житлового будинку сторони та їх діти почали проживати у цьому житловому будинку та продовжувати вести спільне господарство.

З березня 2018 року через неприязні відносини, які склалися між сторонами, позивач перестала проживати у цьому житловому будинку, так як відповідач фактично вигнав позивача та сина ОСОБА_5 з будинку. У будинку залишилися особисті речі позивача та сина ОСОБА_5 . Більш того, відповідно до висновку, викладеного в протоколі індивідуальної психологічної діагностики ОСОБА_5 (дати проведення 02,05,10 листопада 2020 року), складеного практичним психологом Попик Г.І. , зазначено, що синові ОСОБА_5 не бажано спілкування з відповідачем через протиправну поведінку останнього стосовно позивача та сина ОСОБА_5 .

Відповідно до рішення Бориславського міського суду від 18 березня 2019 року у справі №438/1219/18 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням встановлено, що сторони проживають окремо з березня 2018 року.

Разом з тим, позивач як співвласник житлового будинку вправі в будь-який час повернутися до себе в житловий будинок. Проте, у грудні 2019 року одружилася з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 26.12.2019 Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Після одруження проживає з чоловіком та з малолітнім сином ОСОБА_5 у будинку чоловіка, у с. Велика Озимина Самбірського району. Іншого житла, крім будинку по АДРЕСА_1 , позивач та її син ОСОБА_5 не мають, відповідно проживають з теперішнім чоловіком.

Тобто, за час спільного подружнього життя сторони у квітні 2014 року набули у власність нерухоме майно, а саме: житловий будинок житловою площею 19 кв.м. загальною площею - 44,1 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 , до якого відносяться господарські будівлі та споруди: дерев`яний сарай, позначений літерою «Б», дерев`яна вбиральня, позначена літерою «У» та огорожа, позначена цифрами «1-2». Дане нерухоме майно було придбано нею та відповідачем згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який був посвідчений 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Момот М.О. і зареєстрований у реєстрі за №180 та який був укладений від імені відповідача. Відповідно до пункту 10 договору купівлі-продажу підтверджено, що позивач як фактичний співвласник набувача нерухомого майна надала згоду відповідачу на купівлю житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. За змістом пунктів 5-6 договору купівлі-продажу встановлено, що вартість житлового будинку становить 101 440 гривень, які були сплачені продавцям до підписання договору. Також з пункту 4 договору купівлі-продажу вбачається, що житловий будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0910 га, кадастровий номер земельної ділянки :11:030:0016, вид використання земельної ділянки: для обслуговування будинку.

Незважаючи на те, що право власності на цей житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зареєстровано за відповідачем, дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки було набуто ними на час шлюбу, завдяки спільній участі кожного з подружжя коштами та працею у набутті цього майна. За таких обставин дане нерухоме майно підлягає поділу судом у рівних частках за кожною з сторін .

Крім цього, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №49614260 від 24 березня 2021 року вбачається, що право власності на земельну ділянку, кадастровий номер якої :11:030:0016, площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 . З цієї інформаційної довідки встановлено, що підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем цієї земельної ділянки є рішення Бориславської міської ради №1265 від 19 квітня 2018 року. Земельна ділянка, кадастровий номер якої :11:030:0016, площею 0,1 га, на якій знаходиться житловий будинок, набутий сторонами за час шлюбу, за адресою АДРЕСА_1 , набута відповідачем у порядку приватизації земельної ділянки.

Разом з тим, враховуючи, що житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частках, відповідно до укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.04.2014 було придбано житловий будинок, який знаходився на земельній ділянці, кадастровий номер якої :11:030:0016 і ця земельна ділянка під цим житловим будинком вже була сформована та їй було присвоєно кадастровий номер (що вбачається з пункту 4 договору купівлі-продажу), а тому у випадку поділу житлового будинку з господарським будівлями і спорудами у неї виникає право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цього майна, тобто на половину земельної ділянки кадастровий номер якої 461300000:11:030:0016, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 . У цьому випадку земельна ділянка підлягає поділу в рівних частках з відповідачем.

Отже, оскільки позивачу на праві спільної сумісної власності належить половина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , то у випадку поділу цього спільно нажитого нерухомого майна у неї виникає право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цього майна, тобто на половину цієї земельної ділянки.

Також у сторін у спільній сумісній власності знаходилося й інше майно, зокрема: два транспортні засоби.

02 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2016 року за ОСОБА_3 був реєстрований транспортний засіб марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, з об`ємом двигуна 1560 кубічних сантиметри. 30 жовтня 2018 року даний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника по договору купівлі-продажу, вартість відчуження автомобіля згідно договору становила 21037,5 гривень.

З 11 жовтня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ від 11 жовтня 2017 року був зареєстрований транспортний засіб марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, з об`ємом двигуна 1868 кубічних сантиметри. 16 жовтня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ від 16 жовтня 2018 року, даний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника, вартість становила 64390 гривень.

Отже, сторони у шлюбі за спільні кошти придбали два транспортні засоби - марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску і марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску. Проте, у жовтні 2018 року без відома та згоди позивача відповідач відчужив транспортні засоби - марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, вартістю згідно договору купівлі-продажу 21 037,5 гривень і марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, вартістю згідно договору купівлі-продажу 64390 гривень. Відповідно з відповідача підлягає стягненню половина вартості цього відчуженого майна.

Ухвалою судді від 23 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 19 травня 2021 року.

Ухвалою від 18 червня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про витребування доказів, витребувано з Територіального сервісного центру МВС України №4642 належним чином завірені копії договорів купівлі-продажу за 2018 рік про відчуження ОСОБА_3 транспортних засобів, а саме: договору від 30.10.2018 про відчуження транспортного засобу марки «PEUGEOT PARTNER» 2008 року випуску, з об`ємом двигуна 1560 кубічних сантиметри та договору від 16.10.2018 про відчуження транспортного засобу марки «CITROEN BERLINGO» 2000 року випуску, з об`ємом двигуна 1868 кубічних сантиметри. Ухвалою судді від 02 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 вересня 2021 року.

На виконання ухвали суду Територіальний сервісний центр МВС України №4642 направив копію договору купівлі-продажу від 16.10.2018 року про відчуження ОСОБА_3 транспортного засобу, марки «CITROEN BERLINGO» 2000 року випуску, з об`ємом двигуна 1868 кубічних сантиметри. Та повідомив, що транспортний засіб марки «PEUGEOT PARTNER» 2008 року випуску, з об`ємом двигуна 1560 кубічних сантиметри було перереєтровано на нового власника. Реєстраційна операція з даним автомобілем проводилась в ТСЦ №4644 (м.Самбір).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сисин С.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Герман М.Б. позовні вимоги у попередніх судових засіданнях заперечили. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що житловий будинок по АДРЕСА_1 не є з позивачем спільною сумісною власністю, оскільки придбаний на частину коштів від продажу будинку відповідача у с.Тур`є Старосамбірського району. Також відповідач працював за кордоном, заробляв гроші, які теж були витрачені на придбання спірного будинку. Позивач ОСОБА_1 на той час ніде не працювала, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дітьми, що свідчить про те, що у позивача не було жодного доходу. Житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідач вважає особистою власністю. Автомобілі марки «PЕUGEOT PARTNER», 2008 року випуску та «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску не підлягають поділу, оскільки автомобіль марки «PЕUGEOT PARTNER» відповідач придбав за власні кошти, які заробив за кордоном. Автомобіль марки «CITROEN BERLINGO» насправді належить рідному брату відповідача, проте був оформлений документально на відповідача. Жодних коштів на придбання автомобіля «CITROEN BERLINGO» ні відповідач, ні позивач не давали. Вважає позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Герман М.Б. у судове засідання, яке відбулось 20 січня 2022 року, не з`явився. Надіслав клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із його захворюванням. Відповідач ОСОБА_3 наполягав на відкладенні розгляду справи. Проте суд, відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, заслухавши думку позивача та її представника про продовження розгляду справи, враховуючи повторну неявку представника відповідача -адвоката Германа М.Б., суд продовжив розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Судом встановлено, сторони зареєстрували шлюб 15 листопада 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого 15 листопада 2003 року Тур`ївською сільською радою Старосамбірського району Львівської області (а.с.13).

Як вбачається з рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 березня 2019 року (а.с.17-18) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2003 року по 02 травня 2019 року (день вступу рішення в законну силу).

Зазначеним рішенням встановлено, що сторони проживають окремо, з березня 2018 року спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх стосунків.

В шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с.14,15).

Із пояснень у судовому засіданні позивача ОСОБА_1 вбачається, що син ОСОБА_5 проживає з нею. Зазначена обставина не заперечувалась у судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком з 26 грудня 2019 року (а.с.19).

Судом встановлено, що за час шлюбу сторонами придбано житловий будинок житловою площею 19 кв.м. загальною площею - 44,1 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 , до якого відносяться господарські будівлі та споруди: дерев`яний сарай, позначений літерою «Б», дерев`яна вбиральня, позначена літерою «У» та огорожа, позначена цифрами «1-2», що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який був посвідчений 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Момот М.О. і зареєстрований у реєстрі за №180 та який був укладений від імені покупця ОСОБА_3 (а.с.22-23).

З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №49614260 від 24 березня 2021 року встановлено та не заперечується сторонами, що право власності на земельну ділянку, кадастровий номер якої :11:030:0016, площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_3 .(а.с.25).

Враховуючи, що підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем цієї земельної ділянки є рішення Бориславської міської ради №1265 від 19 квітня 2018 року, а також п.4 вищезгаданого договору купівлі-продажу житлового будинку, що житловий будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0910 га, кадастровий номер земельної ділянки :11:030:0016, вид використання земельної ділянки: для обслуговування будинку, вбачається що земельна ділянка, кадастровий номер якої :11:030:0016, площею 0,1 га, на якій знаходиться житловий будинок, по АДРЕСА_1 , набута відповідачем ОСОБА_3 у порядку приватизації земельної ділянки.

Крім цього, судом встановлено відповідачем ОСОБА_3 за час шлюбу було придбано два транспортні засоби: марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, 02 лютого 2016 року на підставі договору купівлі продажу від 29 січня 2016 року та марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, 11 жовтня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу укладеного ТСЦ від 11 жовтня 2017 року.

30 жовтня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 було відчужено транспортні засоби: марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, шляхом перереєстрації на нового власника по договору купівлі-продажу укладеного у СГ, вартість становила 21 037,5 гривень, а також марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 16 жовтня 2018 року, вартість становила 64390 гривень, що підтверджується копією довідки Територіального сервісного центру МВС України №4642 від 13.03.2021 за №31/13-4642С-2/Аз (а.с.31), а також копіями договорів купівлі-продажу транспортних засобів (а.с.72-72, 80-82).

Як зазначено вище, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

В заперечення доводів позивачки відповідачем не надано жодних документів або доказів на підтвердження власної позиції про приналежність вищезазначеного майна до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема відповідачем не надано будь-яких доказів того, що вказані об`єкти (житловий будинок, земельна ділянка) є його особистою власністю згідно з нормами ст. 57 Сімейного кодексу України, зокрема, що: це майно набуте (створене) ним до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи за кошти, які належали йому особисто; земельна ділянка, набута ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України або спростування наявних в матеріалах справи доказів.

Також відповідач не надав жодних доказів того, що позивач за час перебування у шлюбі не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дітей, приховувала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, чи інших обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Відповідно судом встановлено, що житловий будинок житловою площею 19 кв.м. загальною площею - 44,1 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 , до якого відносяться господарські будівлі та споруди: дерев`яний сарай, позначений літерою «Б», дерев`яна вбиральня, позначена літерою «У» та огорожа, позначена цифрами «1-2», земельна ділянка, кадастровий номер якої :11:030:0016, площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , а також два транспортних засоби марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску та марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, придбані сторонами у справі за час шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами.

Однак, як було встановлено судом під час судового розгляду, після припинення спільного проживання сторін, до розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_3 було відчужено транспортні засоби: 30 жовтня 2018 року марки «PEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, шляхом перереєстрації на нового власника по договору купівлі-продажу укладеному у СГ, вартість становила 21 037,5 гривень та 16 жовтня 2018 року марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 16 жовтня 2018 року, вартість становила 64390 гривень. Вказані договори відчуження відповідачем було укладено без відома та згоди позивача, доказів на спростування чого, стороною відповідача не подано.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 листопада 2007 року № 11, якщо при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 листопада 2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Виходячи з наведеного, зважаючи на зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за позивачем на 1/2 частку спірного житлового будинку, 1/2 частину всіх господарських будівель та споруд та 1/2 частку земельної ділянки, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості спірних автомобілів.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки судовий збір в розмірі 2 739,12 гривень.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4,5,12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м. та на 1/2 частину всіх господарських будівель та споруд: дерев`яний сарай (позначений літерою «Б»), дерев`яну вбиральню (позначену літерою «У») та огорожу (позначену цифрами «1, 2»).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :11:030:0016, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ частки вартості відчуженого автомобіля марки «PeEUGEOT PARTNER», 2008 року випуску, з об`ємом двигуна 1560 кубічних сантиметри у розмірі 10 518,75 гривень та компенсацію вартості Ѕ частки відчуженого автомобіля марки «CITROEN BERLINGO», 2000 року випуску, з об`ємом двигуна 1868 кубічних сантиметри у розмірі 32 195 гривень, а всього 42 713,75 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, що складаються із судового збору в розмірі 2 739,12 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено 28 січня 2022 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш