Дата документу 26.01.2022 Справа № 639/7029/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 639/7029/20 Головуючий у 1 інстанції: Гуцал О.П.
Провадження № 22-ц/807/143/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з відповідачем по справі вона перебувала у шлюбі з 18.06.2015р., який рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2020р. розірваний. Із відповідачем вони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 разом із позивачем. Позивач з відповідачем разом не проживають. Відповідач погрожував їй, що забере сина, та вона його ніколи не побачить, у зв`язку із чим вона переживає за життя та психоемоційний стан сина, який боїться батька. Відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, власного житла не має, своєю поведінкою може зашкодити розвитку сина. Вона працює педагогом, має постійний дохід та власне житло, забезпечує достойний рівень життя дитини, турбується про його гармонійний розвиток. У зв`язку із зазначеним позивач просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2021 року позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 за адресою:

АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

В скарзі наголошується, що позивач не зазначила, у чому полягає спір між ними як батьками, яка мета визначення місця проживання дитини з матір`ю, на що уваги суд не звернув. Вказує, що місце реєстрації дитини між сторонами узгоджено, та єдиною обставиною для ініціювання справи про визначення місця проживання дитини є твердження позивача, що без цього вона не зможе організовувати відпочинок дитини за кордоном без його згоди, але це, на думку відповідача, не є підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, що не є перешкодою відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2020р. шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн., але не менше ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 21.07.2020р. та до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13.01.2021р. рішення Жовтневого районного суду міста Харковавід 20.08.2020р. змінено в частині суми стягнення аліментів, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн.

Згідно з даними паспорту позивача, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 10.12.2019 року по теперішній час.

Згідно з довідкою КНП «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради від 24.12.2020р., дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом фахівців вказаної поліклініки після виписки з пологового будинку по теперішній час. Догляд за хлопчиком, візити в поліклініку на прийом до лікаря та проведення йому профілактичних щеплень здійснюють батьки дитини.

З довідки, виданої КЗ «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) № 6 комбінованого типу Харківської міської ради» від 20.11.2020р. вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує вказаний заклад з 25.09.2017р. по теперішній час. Зі слів вихователя групи, вихованням дитини батьки займалися разом, святкові ранки батьки теж відвідували разом.

За довідкою, виданою КЗ «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) № 6 комбінованого типу Харківської міської ради» від 15.02.2021р., встановлено, що останній раз ОСОБА_5 відвідував заклад 12.03.2020р.

Відповідно до довідки, виданої ФОП ОСОБА_6 від 25.02.2021р., ОСОБА_4 відвідує дитячий міні-садок «Ідеал» з 01.10.2020р. по теперішній час. За цей період батько ОСОБА_1 жодного разу не приводив та не забирав вихованця, не телефонував, не відвідував свята та батьківські збори. Забирає та приводить дитину, відвідує батьківські збори матір ОСОБА_3 . Оплата за продукти харчування, розвиваючі заняття та за перебування у закладі сплачується своєчасно ОСОБА_3 .

Позивач є власником 26/100 часток квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 09.12.2019р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019р.

Згіднодо акту обстеження умов проживання позивача, складеного органом опіки та піклування 23.02.2021р., санітарні умови проживання задовільні, створені необхідні умови для проживання та розвитку дитини.

Згідно з податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, дохід позивача за 2020 рік склав 99 153,08 грн.

Відповідно до довідки Департаменту інформатизації МВС України, станом на 04.10.2020р. позивач на території України до кримінальної відповідальності не притягалася, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10ААЖ № 147198, виданою 11.02.2021р. КНП «Обласний психоневрологічний диспансер» Харківської обласної ради, встановлено, що у ОСОБА_3 відсутні психіатричні протипоказання до виконання обов`язків працівника дитячого закладу.

Згідно з довідкою КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» від 25.02.2021 р., ОСОБА_3 на обліку у вказаному закладі не перебуває.

Відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчать довідки, видані виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради від 20.01.2021р.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.08.2003р., виданим Комишуваською селищною радою, відповідач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 .

Відповідач працює на посаді представника торгівельного відділу продажів № 6 УА ТОВ «Євромікс» ІІ Харківського регіонального структурного підрозділу з 13.06.2019р., про що свідчить довідка від 13.08.2020р.

Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10ААЖ № 240802, виданої 05.11.2020р. КНП «Оріхівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», психіатричні протипоказання до виконання роботи в шкідливихумовах ОСОБА_1 не має.

Згідно до сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 10ААЖ № 239880, виданого 05.11.2020р. КНП «Оріхівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», наркологічні протипоказання до виконання роботи у шкідливих умовах у ОСОБА_1 відсутні.

Як свідчить довідка Новобаварського ВП ГУНП в Харківський області від 26.06.2020р. щодо результатів розгляду матеріалів за заявою ОСОБА_3 , 06.06.2020р. до вказаного відділу поліції зверталася позивач з проханням вжити заходів до свого чоловіка ОСОБА_1 , який 06.06.2020р. у стані алкогольного сп`яніння влаштував сварку. Відносно ОСОБА_1 був складений адміністративний протокол та направлений до суду для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харковавід 10.11.2020р. провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. Вказаною постановою встановлено факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, відносно своєї дружини ОСОБА_3 .

Згідно висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного 10.03.2021р. Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Встановивши всі вище наведені обставини, суд вважав позов обгрунтованим, тому визначив місце проживання дитини разом із матір`ю ОСОБА_3 .

В скарзі, насамперед, відповідач посилається на те, що суд не встановив мету, для якої позивач вважала необхідним визначення місця проживання дитини з нею, та не зважив на те, що спору між батьками фактично не існує, адже дитина вже була зареєстрована за місцем мешкання позивача. Також вважає, що зазначене позивачем ствердження, що без визначення в судовому порядку місця проживання дитини з нею, вона не може організувати відпочинок дитини за кордоном, яке прийнято судом до уваги під час вирішення справи, не є підставою для ініціювання судового процесу, оскільки не відслідковується зв`язку між визначенням місця проживання дитини та отриманням дозволу для виїзду дитини за кордон. Одночасно в скарзі вказує, що отримання рішення суду з визначення місця проживання дитини з матір`ю дає можливість позивачу виїхати за кордон та змінити своє постійне місце проживання і отримати відповідні документи за кордоном, адже у більшості країн для отримання відповідних документів на дитину необхідно надати рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Тобто у відповідача є підстави вважати, що позивач має намір змінити своє місце проживання та поїхати за кордон з дитиною назавжди.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія вважає, що вони не є такими, які спростовують висновки суду, з огляду на таке.

Насамперед, колегія наголошує на тому, що, заперечуючи проти позову щодо визначення місця проживання спільної з позивачем дитини з матір`ю, відповідач зустрічного позову про визначення місця проживання сина з ним, не пред`являв. Заперечував лише з формальних міркувань та припущень, але фактично по суті погоджувався з тим, що реєстрацією дитини за місцем мешкання матері наразі й узгоджено, що дитина проживатиме з нею. Вважає, що в такому разі судового захисту права позивача не потребують.

За відсутності зустрічного позову, суд вирішував лише вимоги матері неповнолітньої дитини, чи відповідатиме інтересам дитини її залишення проживати на подальше з матір`ю.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законівУкраїни.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згіднозі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язк ищодо дитини.

Стаття 160 Сімейного кодексу України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини таким чином: місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Та вказана норма містить лише загальне положення щодо права батьків. А порядок і нюанси реалізації цього права визначені цивільним законодавством.

Відповідно до частин четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклуванняабо судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант протиУкраїни» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива уваг амає бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у склад іколегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання свої хбатьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховуют її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Суд першої інстанції в цій цивільній справі, що наразі переглядається апеляційним судом, встановив, що обоє батьків мають житло, заробіток, в цілому позитивно характеризуються, але ним враховано, що після розлучення сторін дитина проживає з матір`ю, має стійкі зв`язки із склавшимся середовищем, у якому їй зручно і комфортно, а матір забезпечує належним чином всі потреби дитини та виховує і розвиває її, тому суд виходив із того, що найкращим інтересам дитини буде відповідати залишення її проживати з матір`ю у квартирі, у якій вона на теперішній час і проживає. Враховано судом також те, що протягом року проживання дитини з матір`ю окремо від батька останній не заперечував проти цього, а також проти зміни місця реєстрації дитини.

Колегія погоджується з цими висновками суду першої інстанції, які не спростовані жодним доводом апеляційної скарги, яка зоснована на припущеннях, що визначення місця проживання дитини з матір`ю є необхідним їй для можливої реалізації наміру вивозу дитини за кордон на постійне проживання. Що жодним чином не підтверджується зібраними матеріалами справи.

Обговорено судом належним чином й заперечення позивача проти позову в тій частині, що фактично спору з питання, що є предметом позову, не мається.

Суд в цій частині правильно зазначив, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичнихосіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контекст інаведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чиінших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19).

Отже, відсутність суттєвих заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. На це вказує, зокрема, заперечення відповідача під час розгляду справи та подальша небайдужість до рішення суду, яким позов задоволено, та у випадку згоди з місцем проживання дитини з матір`ю відповідач не оскаржував би його.

Крім того, сторони не надали у цю справу доказів, що вони подали відомості про декларування місця проживання малолітньої дитини за згодою батьків, що означало б, що вони у добровільному порядку досягли такого рішення.

Не вбачав підстав для відмови у наданні висновку про визначення місця проживання дитини й орган опіки та піклування через те, що дитина зареєстрована за адресою місця проживання матері ОСОБА_3 , а надав висновок по суті, розглянувши рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харкіскьої міської ради ( а.с. 141-142).

Таким чином, вагомих та суттєвих аргументів проти рішення суду апелянтом в скарзі не зазначено, обставин, за яких інтересам дитині не буде відповідати визначення її місця проживання з матір`ю, відповідачем не вказано, тому колегія погоджується з оскаржуваним рішенням по суті вирішеного позову.

Що стосується процесуальних порушень, які начебто допущено судом першої інстан-

ції, колегія зазначає, що наведені в скарзі порушення не відносяться до таких, допущення яких тягне за собою обов`язкове скасування оскаржуваного рішення, які передбачені ч. 3 статті 376 ЦПК України.

Посилаючись на те, що судом прийнято від позивача доказ у вигляді довідки КНП «Міська поліклініка № 2» та постанову Жовтневого суду м. Харкова від 10.11.2020р. як поданих з порушенням строків, а тому вони не могли бути прийняті судом, спростовуються рішення суду, яким поновлено строки для їх подання позивачем, які пропущені з поважних причин. Разом з тим, один з документів судом не прийнято від позивача, а саме, договір між Дитячим міні-садком та позивачем, оскільки строки на його подання позивачем були пропущені.

Відтак, доводи скарги про надання переваги судом стороні позивача є неспроможними, оскільки суд в кожному конкретному випадку вирішував питання, чи є поважні причини неподання доказів у визначені ЦПК України терміни.

Крім того, вказані докази, які, на думку відповідача, прийнято судом без поважних причин, не є такими, що кардинально змінили би рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки рішення суд базував саме на оцінці сукупності всіх зібраних у справі доказів.

Беручи до уваги все вище викладене, колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду за викладеним у скарзі обгрунтуванням, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389. 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.