Провадження № 22-ц/802/54/22 Категорія: 68 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Осіпука В.В.

секретар Ганжа М. І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення коштів за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 поданою його представником ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя покликаючись на такі обставини.

З 08.10.2000 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було розірвано 11.09.2019. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , 2002 року народження та ОСОБА_6 , 2012 року народження.

Зазначає, що за час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , про що видано Державний акт серії ЯА № 661451 від 14.12.2005, на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2005 на ім`я ОСОБА_4 . В подальшому Інспекцією ДАБК надано дозвіл № 278 на виконання будівельних робіт на підставі паспорту на забудову земельної ділянки від 23.06.2006.

Відповідач неодноразово здійснювала спроби щодо реєстрації будинку, однак отримувала повідомлення про повернення на доопрацювання декларації про готовність об`єкта до експлуатації. В подальшому між ними почали виникати конфлікти і як наслідок, відповідач змінила у будинку вхідні замки, самовільно винесла речі позивача та фактично позбавила його права власності на будинок та земельну ділянку.

Позивач просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право на 1/2частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0319 розташовану за тією ж адресою, а також стягнути з відповідача, понесені по справі судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у якому заперечувала право ОСОБА_1 на незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку , просила суд визнати особистою приватною власністю земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Також просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Nissan X-Trail» д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_2 та «Lexus CT 200H» д.н.з. НОМЕР_3 № кузова НОМЕР_4 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобілів в загальному розмірі 412403,00 грн. та понесені по справі судові витрати.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що придбані у щлюбі автомобілі «Nissan X-Trail» д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , ОСОБА_1 відчужив 23.05.2019 та «Lexus CT 200H» д.н.з. НОМЕР_3 № кузова НОМЕР_4 , без її згоди ОСОБА_1 продав 12.06.2019.

Земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:001:0319 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , купила за позичені у матері грошові кошти, також будинок будувався за позичені кошти у сестри.

Меблі у будинок придбала її матір та подарувала.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Постановлено в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 г розташованої в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер :01:001:0319 та на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6147 (шість тисяч сто сорок сім) гривень 20 копійок, а також 13075 (тринадцять тисяч сімдесят п`ять) гривень 20 копійок витрат за проведення експертизи, 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок на професійну правничу допомогу та 5000,00 грн. витрати за проведення оцінки майна.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 412403 (чотириста дванадцять тисяч чотириста три) гривні 00 копійки, як грошову компенсацію ? вартості автомобілів «Nissan X-Trail», 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_2 та «Lexus CT 200H», 2014 року випуску, № кузова НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 42 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду та просить його скасувати в частині розподілу судових витрат, стягнути на його користь понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги в повному обсязі, та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що позивач не спростував наданих відповідачем доказів про дійсну вартість проданих позивачем автомобілів. Витрати, здійснені позивачем після припинення подружніх відносин, не були здійснені в інтересах сім`ї, не узгоджувались з відповідачем. Просила залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.

Відповідач ОСОБА_4 оскаржила рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, просить рішення в оскарженій частині скасувати. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги подані відповідачем докази про придбання та будівництво житлового будинку за особисті кошти, не врахував висновку експерта, у якому зазначено що об`єкт містить ознаки самочинного будівництва, судом прийнято подані позивачем докази з порушенням процесуальних строків.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, пояснення учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині визнання права на частину незавершеного будівництвом будинку та визнаючи право власності на 1/2 частину земельної ділянки суд виходив з того, що земельна ділянка придбана, а об`єкт незавершеного будівництва збудовано в шлюбі, відповідачем не спростовано презумпцію майна, набутого в шлюбі.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, зроблений на підставі належних доказів та ґрунтується на законі.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.2000, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_5 т.І (а.с.17).

У 2002 році в сторін народилася донька ОСОБА_5 , а в 2012 році син ОСОБА_6 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2019 шлюб між сторонами розірвано ( т.І а.с.84 ).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2005, на ім`я ОСОБА_4 придбано земельну ділянку площею 0,1000 г в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер :01:001:0319 та 14.12.2005 видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯА661451.

25.07.2006 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Луцької районної державної адміністрації Волинської області надано дозвіл на виконання будівельних робіт № 276 з будівництва індивідуального житлового будинку в с. Липини, відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за № 317 від 23.06.2006 відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Луцької РДА.

Відповідно до повідомлень про повернення на доопрацювання декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ВП99 від 23.12.2019 та № ВП 46 від 06.02.2017, декларація про готовність об`єкта до експлуатації поверталася на доопрацювання.

Із Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) від 12.06.2019 вбачається, що на земельній ділянці площею 0,1000 г розташованої в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер :01:001:0319, 25.07.2006 розпочато, а 05.06.2019 закінчено будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .

19.06.2019 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , яке за її заявою скасовано 09.07.2019 індекс номера рішення 47691719.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У ЦК України, крім понять "нерухомість", "нерухоме майно", "об`єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: "об`єкт незавершеного будівництва" (стаття 331 ЦК України), "об`єкт будівництва" (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 8378-8379 від 22.01.2021 встановлено, що ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_2 . становить 100%, будинок знаходиться у доброму технічному стані та його ринкова вартість становить 382488,00 грн.

Встановивши, що під час шлюбу сторони збудували будинок в АДРЕСА_1 , право власності на який на час розгляду справи не зареєстроване в установленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий об`єкт є незавершеним, право позивача ОСОБА_1 на цей об`єкт заперечує відповідач ОСОБА_4 , а тому в порядку поділу майна подружжя правильно визнав за позивачем право на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку.

Такий висновок суду зроблено з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі 359/3859/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 715/1665/20.

Висновок суду про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки зроблено судом з додержанням положень статті 368 ЦК України, ст. 61 СК України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що об`єкт незавершеного будівництва є самочинним будівництвом апеляційний суд відхиляє у зв`язку з таким.

З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2006 року ОСОБА_4 надано дозвіл № 278 на виконання будівельних робіт відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за № 317 від 23.06.2006 року відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Луцької РДА (т. І а.с. 26).

Будівельний паспорт виданий забудовнику ОСОБА_4 за №317 від 23.06.2006 року та містить проект на забудову двохповерхового житлового будинку в селі Липини Луцького району, загальною площею 159.0 м. квадратних( т.І а.с.175-180).

При проведенні судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що загальна площа незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 - 347.4 кв. метри, ступінь його готовності- 100 %.) (т.ІІІ а.с. 88-95).

Експертом зазначено у висновку, та це вбачається із технічного паспорта на будинок, що має місце відхилення від проекту (збільшена площа) при будівництві будинку, що вказує на ознаки самочинного будівництва.

Відповідно до приписів статті 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

У пункті 21 Постанови Пленуму ВССУ ВССС від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)», Пленум ВССУ роз`яснив, що при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом, як впливає допущення порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, тощо.

Також Верховний Суд у рамках розгляду справ про знесення самочинного будівництва неодноразово висловлював схожі правові висновки щодо критеріїв визначення істотності відхилення від проекту будівництва, з яких вбачається про необхідність з"ясування не тільки характеру відхилення від проекту, а і те, як впливає таке відхилення на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, тощо (справа № 520/17520/14-ц від 10 жовтня 2018 року, справа № 296/5460/17 11 серпня 2020 року).

З урахуванням викладеного, твердження представника відповідача про те, що будівництво є самочинним лише з огляду на вказівку експрета про наявність ознак самочинного будівництва у зв`язку із відхиленням від проекта будівництва, а також висновок експерта в судовому засіданні без з`ясування обставин, зазначених у пункті 2 Постанови Пленуму ВССС від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» та Постановах Верховного Суду, є передчасним.

Крім того, із змісту позовної заяви та рішення суду вбачається, що позивач не звертався, а суд не вирішував позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудований будинок), тому і з цих підстав аргументи відповідача про самочинність будівництва не мають правового значення для вирішення справи.

Також належить звернути увагу на ту обставину, що 19.06.2019 року на підставі поданої заяви та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстровано право власності на будинок в АДРЕСА_1 було ОСОБА_4 , однак 09 липня 2019 року державним реєстратором прийнято рішення про скасування права власності за заявою самого власника - ОСОБА_4 (т.І а.с.93-94). Отже, право власності на будинок, готовність якого становить 100 % не зареєстровано з волі відповідача - ОСОБА_4 , а не у зв"язку з тим, що воно є смочинним, що позбавляє ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на поділ зазначеного нерухомого майна, набутого у шлюбі.

Неточне відображення в мотивувальній частині рішення пояснень експерта в судовому засіданні щодо істотності відхилення від проекта будівництва будинку, на що звертає увагу відповідач в апеляційній скарзі, не впливає на правильність рішення суду.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про недоведеність відповідачем придбання майна за особисті кошти та вважає, що суд правильно не взяв до уваги поданих на підтвердження цієї обставини розписок .

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Зміст наданих розписок від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , які є відповідно матір`ю та сестрою відповідачки не підтверджують укладення між ними та ОСОБА_4 договору позики, оскільки не містять вказівки про отримання відповідачем у борг певної грошової суми від своє матері та сестри, підписані лише однією особою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підпис ОСОБА_4 , як позичальника,у розписках відсутній.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем ОСОБА_4 не подано доказів про придбання земельної ділянки та будівництва будинку по АДРЕСА_1 за особисті кошти , та не спростовано презумції майна подружжя, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання права особистої власності на земельну ділянку та визнання будинку об`єктом права особистої приватної власності.

Аргументи апеляційної скарги про використання коштів від продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 , належної на праві спільної сумісної власності подружжя, та вкладення коштів від продажу цієї квартири в «автомобільний бізнес», який, як встановлено судом, позивач вів в інтересах сім`ї, не впливають на висновки суду щодо вирішення первісного та зустрічного позовів.

Відповідно до приписів статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною І статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до приписів пункту 2 частини 5 статті 265 ЦПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Із системного аналізу положень статей 133, 141, 265 ЦПК України слідує, що питання про розподіл усіх судових витрат , понесених сторонами, суд, за наявності належних доказів, вирішує на підставі закону незалежно від вказівки про розподіл судових витрат в позовній заяві, а тому доводи апеляційної скарги про розподіл судових витрат, про які не просив позивач, безпідставні.

Та обставина, що Луцький міськрайонний суд прийняв подані позивачем докази з пропуском процесуального строку, не відноситься до порушень процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому не можуть слугувати підставою для скасування чи зміни рішення.

Посилаючись в апеляційній скарзі зміст пункту 1 статті 6 Конвенції статті щодо права на доступ до правосуддя на обгрунтування позиції щодо прийняття доказів судом з порушенням норм процесуального права, відповідач ОСОБА_4 не враховує ту обставину, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції. Виходячи з обставин даної справи, дії суду про прийняття та оцінку усіх доказів щодо предмета спору, наданих сторонами, відповідають приписам статті 12 ЦПК України щодо сприяння учасникам процесу у реалізації їх прав, а також забезпечили додержання норм ст 263 ЦПК України щодо обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до суб`єктивного тлумачення доказів та змісту судового рішення, тому не впливають на правильність висновків суду.

Рішення суду про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1/2 вартості проданих автомобілів та про розподіл судових витрат постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що автомобілі «Nissan X-Trail» д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_2 та «Lexus CT 200H» д.н.з. НОМЕР_3 , 2014 року випуску, № кузова НОМЕР_4 придбані під час шлюбу, отже, відповідно до положень статті СК України, належали сторонами на праві спільної сумісної власності.

Автомобіль «Nissan X-Trail» д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_2 було відчужено ОСОБА_1 23.09.2019 за 372426,87 грн., а автомобіль «Lexus CT 200H» д.н.з. НОМЕР_3 , 2014 року випуску, № кузова НОМЕР_4 відчужено 12.06.2019 за 49900 грн.

З рішення Луцького міськрайонного суду від 11 вересня 2019 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , вбачається, що позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу 18.06.2019 року та зазначила про припинення подружніх відносин після 06.05.2019 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач продав автомобілі після фактичного припинення подружніх відносин.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Ураховуючи наведені норми матеріального права суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що, всупереч вимог ч.3 ст.65 СК України, позивач ОСОБА_1 продав автомобілі без письмової згоди другого з подружжя ОСОБА_4 .

Правові висновки щодо порядку визначення грошової компенсації у частці спільного майна подружжя, відчуженого одним із подружжя без згоди іншого неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах.

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 127/7029/15-ц (провадження N 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такі ж висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 № 127/6926/13-ц.

Суд першої інстанції надав правильну правову оцінку наданим позивачем доказам про витрату коштів, як він стверджує, набутих від продажу автомобілів, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем витрати коштів отриманих від продажу автомобілів, в інтересів сім`ї та зі згоди іншого подружжя.

Зокрема, із наданих позивачем виписок, платіжних документів, вбачається, що позивач ОСОБА_1 у період червня вересня 2019 року витрачав кошти на придбання туристичних путівок на відпочинок за кордоном для себе та дочки, дороговартісної техніки для дітей, тратив кошти на розваги, харчування в ресторанах. Апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 на відпочинок з позивачем не їздила, позивач ОСОБА_1 не узгоджував з нею витрат на придбання путівок, дороговартісного мобільного телефону, навушників, дороговартісного комп`ютера, DVD пристрою, та інших речей , які не відносяться до речей, без яких неможливо забезпечити утримання, виховання, розвиток, навчання дітей. Позивач не заперечував того, що в одному із закордонних турів разом із позивачем та його донькою подорожувала подруга доньки. Також позивачем не подано належних доказів про передачу відповідачу ОСОБА_4 17.07.2019 року коштів у сумі 210000 грн., а відповідач цю обставину заперечує.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наданим в пункті 30 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач не одержував згоди відповідача, як другого із подружжя, на розпорядження коштами від продажу автомобілів та використав їх на власний розсуд.

Крім того, позивач, надаючи докази про понесені ним витрати після травня 2019 року, не довів належними та допустимими доказами про походження витрачених коштів саме від продажу автомобілів.

Заперечуючи проти наданих відповідачем доказів про середню ринкову вартість автомобіля моделі «Nissan X-Trail» та висновок про вартість об"єкта оцінки - «Lexus CT 200H», позивач, усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України не спростував належними та допустимими доказами вказаних обставин.

При визначенні суми відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 у розмірі 15000 гривень суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04).

А тому суд першої інстанції, з урахуванням складності цієї справи та виконаних робіт (наданих послуг), дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Аргументи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач не заявляла про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу спростовується змістом відзиву ОСОБА_4 на позовну заяву.

Згідно з приписами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове , цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 4 « в» частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про новий розподіл судових витрат у випадку скасування або зміни судового рішення.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційних скарг позивача та відповідача без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та вимоги указаного процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду від 11 жовтня 2021 року слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Апеляційний суд не проводить розподілу судових витрат , понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у тому числі заявлених представником відповідача витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді, оскільки апеляційні скарги позивача та відповідача залишені без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 389, 383-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді