П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 565/1101/20

Провадження № 22-ц/4815/122/22

Головуючий у Кузнецовському міському суді

Рівненської області: суддя Малков В.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 15 год. 56 хв. 03.08.2021 у м. Вараш

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 11.08.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач1 - ОСОБА_2 ;

відповідач" - ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Луницька Cвітлана Михайлівна;

відповідача1 - адвокат Савонік Любов Онуфріївна;

відповідача2 - адвокат Полюхович Оксана Іванівна;

за участі: ОСОБА_4 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_5 ; про визнання договорів дарування недійсними, визнання житлового будинку об`єктом права спільної власності і поділ майна, що є у спільній власності,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, визнання житлового будинку об`єктом права спільної власності та поділ майна, що є у спільній власності. Мотивуючи вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з липня 2001 року він, його покійна дружина ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3 разом із дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мешкали у квартирі АДРЕСА_1 , де проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. У березні 2006 року позивач разом з дружиною придбали земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 . Однак після спільного узгодження ділянку зареєстровано на відповідача1. Житловий будинок будувався за грошові кошти позивача, оскільки ОСОБА_4 отримував невелику заробітну плату, а ОСОБА_3 не працювала.

Сторонами було обумовлено, що спірний будинок повинен бути зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , його покійною дружиною та відповідачами. Проте відповідач1 зареєстрував право власності на себе, а в подальшому, 26 грудня 2010 року, подарував ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_7 . Про ці факти позивач дізнався лише у липні 2020 року.

Вважає, що оспорювані договори дарування було укладено з метою позбавити його та його дружину цивільних прав на житловий будинок і земельну ділянку, а тому є фіктивними.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_5 ; про визнання договорів дарування недійсними, визнання житлового будинку об`єктом права спільної власності і поділ майна, що є у спільній власності

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликався на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про те, що твердження ОСОБА_3 щодо спрямованості позову на позбавлення часток у праві власності на спірні житловий будинок і земельну ділянку, що належать їй та дітям, є безпідставними та мають зміст припущення. Належних доказів про те, що позивачу було відомо про набуття права власності на ці об`єкти відповідачами та їхніми дітьми ОСОБА_3 не надає. Суд не дав необхідної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, і не спростовані відповідачами, а саме довідки про доходи ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , звідки видно, що на час будівництва вони мали доходи, достатні для його здійснення. В той самий час відповідачі таких доказів не надали.

Також суд залишив без уваги і не дав відповідної правової оцінки доданим до позовної заяви доказам та показанням свідків, які підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю відповідачів з позивачем і ОСОБА_6 у квартирі, яку отримав ОСОБА_1 , а в подальшому приватизував її на користь усіх членів сім`ї, що там проживали. Не дано об`єктивної оцінки і тому, що відповідачі не спростували доводів заявника про те, що вони не були матеріально забезпеченими на такому рівні, який дозволяв би придбати спірну земельну ділянку та збудувати житловий будинок. Не було досліджено і те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула право приватної власності на 1/5 частку у квартирі, що була отримана позивачем і згодом відчужена шляхом укладення договору купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року, що теж підтверджує проживання сторін однією сім`єю.

Заявник звертав увагу, що ОСОБА_3 не надано об`єктивних доказів про те, що ОСОБА_1 та його покійній дружині завжди було відомо про набуття ОСОБА_4 права власності на спірні об`єкти нерухомості.

Крім іншого, не погоджувався із відмовою у прийнятті визнання позову відповідачем1, оскільки питання про позбавлення права власності малолітнього ОСОБА_7 не ставилося і не розглядалося в ході судового засідання. При цьому суд не залучив до участі у справі орган опіки і піклування, а також зробив упереджений висновок про те, що спірні земельна ділянка і житловий будинок є предметом не вирішеного спору між відповідачами.

З наведених міркувань просив скасувати ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року та рішення цього ж суду від 03 серпня 2021 року, задовольнивши позов повністю.

У поданому відзиві ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності об`єктивних і переконливих доказів про те, що оспорювані договори дарування було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Оскільки підстав для задоволення цієї вимоги встановлено не було, тому залишено без задоволення і похідні вимоги - про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна, що є у спільній власності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, 05 липня 2006 року Кузнецовською міською радою Рівненської області ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 10 га по АДРЕСА_3 серії РВ №045686, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №56, кадастровий номер: 56 107 000 00:01:011:0013.

Відповідно до Свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 13 вересня 2010 року виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради (право власності зареєстровано в КП "Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації" в книзі 24к, номер запису 67-6195; реєстраційний номер за Електронним реєстром прав власності на нерухоме майно 31477254), ОСОБА_4 набув право власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 368, 6 м2, житловою - 108, 8 м2.

26 грудня 2010 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 і ОСОБА_7 з другої сторони укладено договір дарування, за умовами яких дарувальник подарував на користь відповідача2 та малолітніх дітей, а вони прийняли у дар, ѕ частки в рівних частках - кожен по ј частці житлового будинку АДРЕСА_3 . Договір зареєстровано в реєстрі за №2556.

Тоді ж, 26 грудня 2010 року, між ними також укладено договір дарування, за яким дарувальник подарував, а ОСОБА_3 та діти прийняли у дар , ѕ частки в рівних частках - кожен по ј частці земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 10 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 56 107 000 00:01: 011: 0013. Договір зареєстровано в реєстрі за №2558.

Вважаючи, що його суб`єктивні цивільні права порушуються тим, що договори дарування житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 10 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 56 107 000 00:01: 011: 0013, є фіктивними, тобто укладені без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а спірні об`єкти нерухомості з огляду на понесені грошові та трудові затрати є спільною власністю позивача, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як членів однієї сім`ї, які підлягають поділу з розрахунку Ѕ частини за ним, у вересні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з відповідним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні вимог.

Згідно зі ст.ст. 11, 328, 331, 368 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій особи, що передбачені актами цивільного законоадвства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановолені судом.

Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершенного будівництва, право власності на нову річ, яка виготолвена (створена) особою, набуваєтсья нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі догвоору, є власником речі.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Норми статей 215, 203, 216, 234 ЦК України вказують, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), вбачається, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застсоуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує виснвоки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом тих обставин, що спірний житловий будинок будувався за рахунок грошових коштів позивача та його дружини, яка померла, а земельна ділянка насправді придбана також ними, однак зареєстровані за ОСОБА_4 , а тому є спільною власністю чотирьох осіб, які складали одну сім`ю, то з ними погодитися неможливо.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Між тим, будь-яких переконливих та допустимих доказів, які підтверджували би те, що спірні житловий будинок і земельна ділянка створені і набуті ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як сім`єю, матеріали справи не містять, позивачем надано не було, а апеляційним судом не було їх здобуто.

Самі по собі покликання на те, що відповідачі на час виникнення спірних правовідносин отримували незначну заробітну плату, тоді як доходи ОСОБА_1 та ОСОБА_6 дозволяли будівництво житлового будинку і купівлю земельної ділянки, не грунтуются на на обставинах справи.

Не заслуговують на увагу як необґрунтовані аргументи заявника про фіктивність оспорюваних правочинів, адже ним не доведено обставин уведення відповідачами в оману (до або в момент укладення угоди) ОСОБА_1 щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомого наміру невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Не можна погодитися і з посиланнями автора апеляційної скарги на те, що про укладення оспорюваних договорів він дізнався лише у липні 2020 року. Так, на а.с. 120 міститься копія заяви ОСОБА_3 , що адресована Органу опіки і піклування Кузнецовської міської ради від 11 листопада 2010 року, з проханням дати дозвіл на укладення догвоору дарування на 2/4 частки житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 на користь малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_7 . В даній заяві рукописним текстом тією ж датою зазначено про відсутність заперечень ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проти укладення оспорюваних договорів. Отже, викликає обгрунтований сумнів у можливості задоволення позову і те, що до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся майже через десять років після своєї згоди на укладення правочинів та після розірвання шлюбу між відповідачами.

З приводу відмови у прийнятті визнання позову ОСОБА_4 , то колегія суддів зазначає, що ухвала Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року до самостійного апеляційного оскарження не належить, однак відповідно до ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги. Тому вимога про її скасування задоволеною бути не може. Більше того, право не прийняти визнання відповідачем позову прямо передбачене процесуальним законом. При цьому видно, що висновки, яких дійшов суд попередньої інстанції відповідають обставинам справи, оскільки визнання відповідачем1 позову порушує права ОСОБА_3 .

Так, згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів також відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому в разі задоволення апеляційної скарги очевидно порушуватимуться особисті права відповідачів, що є недопустимим.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 01.02.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків