Ухвала

24 січня 2022 року

м. Київ

справа № 700/491/20

провадження № 61-644ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Лисянська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

06 січня 2022 року представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у вказаній справі.

У касаційній скарзі представниця заявника посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судового рішення. Зокрема, представниця заявника у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішення не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц, Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16, від 06 вересня 2017 року у справі № 2424цс16. Таке обґрунтування відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України щодо підстав касаційного оскарження.

Водночас, посилання представниці заявника у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є рішеннями Верховного Суду, які можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах.

Крім того, посилання представниці заявника у касаційній скарзі на не врахування апеляційним судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року у справі № 343/1571/14-ц, не є підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки за змістом зазначеної норми підставою касаційного оскарження є неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених саме у постановах Верховного Суду, тоді як висновки, викладені у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, не є обов`язковими для Верховного Суду.

У касаційній скарзі представниця заявника посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні). Зокрема представниця заявника у касаційній скарзі вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, який застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Також, у касаційній скарзі як на підставу для оскарження судового рішення представниця заявника посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга подана у передбачений законом строк та з дотриманням вимог закону щодо форми та змісту.

За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для залишення касаційної скарги без руху, відмови у відкритті касаційного провадження чи повернення касаційної скарги, зважаючи на те, що доводи касаційної скарги підлягають перевірці за матеріалами справи, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження та витребування матеріалів указаної вище справи.

Касаційне провадження у цій справі відкривається на підставі пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Лисянська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Витребувати із Лисянського районного суду Черкаської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 700/491/20.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний