ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2194/22 Справа № 201/3939/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів.

В обґрунтування своїх позовних вимог (в редакції від 03 квітня 2019 року) ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що 19 квітня 2002 року позивач та відповідач уклали шлюб. Під час шлюбу, 11 травня 2007 року, ОСОБА_2 отримала у дар Ѕ частину домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

За час шлюбу вказаний будинок було реконструйовано за сумісні кошти.

Позивач зазначає, що оскільки вищенаведене домоволодіння за час шлюбу було реконструйовано та його власність значно змінилась, позивач приймав участь в утриманні вказаного майна своїми силами та коштами, згідно ст. 62 Сімейного кодексу України, то частина домоволодіння та частина земельної ділянки, належні ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу.

В уточненому позові, ОСОБА_1 , зазначив відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 та просив суд визнати Ѕ частину домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, здійснити їх поділ та визнати договори купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 15 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсними.

В обґрунтування поданих уточнень позивач, окрім вищенаведеного, зазначив, що ОСОБА_2 , на його думку, не мала права без згоди ОСОБА_1 на відчуження Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 без його згоди, яку він не надавав, а тому такі договори купівлі-продажу слід визнати недійсними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який було розірвано 28 травня 2017 року.

На підставі договору дарування домоволодіння від 11 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Василенком В.М., відповідач ОСОБА_2 набула у власність Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Василенком В.М., відповідач ОСОБА_2 набула у власність Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту про зміну розміру часток по АДРЕСА_1 від 01 грудня 2015 року ОСОБА_2 згідно договору дарування від 11 травня 2007 року належить Ѕ частки домоволодіння, а у фактичному користуванні перебуває 42/100 частки домоволодіння.

15 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1

По справі проведено будівельно-технічну експертизу, відповідно до висновку експерта № 13, складеного 20 квітня 2021 року судовим експертом Копиловою В.М., ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням його місцеположення й забезпеченості інженерними мережами, на 20 квітня 2021 року (дата складення висновку), в стані, зазначеному на технічному паспорті, що діяв 11 травня 2007 року становить 1351133 грн. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням його місцеположення й забезпеченості інженерними мережами, на 20 квітня 2021 року (дата складення висновку), в стані, в якому будинок знаходиться на даний час, становить: 2523964,00 грн., а вартість 42/100 частин вказаного домоволодіння 1060065 грн. Окрім цього, у вказаному висновку зазначено, що при виконанні будівельних робіт на об`єкті, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , проектна документація на нове будівництво не розроблялась, інженерні вишукування, відповідно до ДБН А. 2. 1-1 на новій земельній ділянці не проводились, повністю збережено елементи несучих та огороджувальних конструкцій будинку, літ. «А-1» згідно з техпаспортом, що діяв на 11 травня 2007 року. Отже, порівнявши фактично виконані будівельні роботи на об`єкті, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , з вимогами ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та вимогами ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», можливо сказати, що виконані будівельні роботи відносяться до виду реконструкції.

Таким чином, вартість всього житлового будинку внаслідок добудови і проведення ремонтно-будівельних робіт за період сумісного проживання подружжя збільшилася на 117283,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина 1 статті 57 СК України).

Тлумачення п. 2 ч.1 ст.57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування таке майно є особистою приватною власністю.

Згідно частини 1 статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз даної статті свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Відповідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі №332/4629/15, у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна.

Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном».

Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що особисті кошти позивача були використані ним на здійснення ремонтних робіт у спірному домоволодінні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з наявними у справі доказами не підтверджується не тільки факт грошових затрат позивача ОСОБА_1 , а й факт трудових затрат, коли він міг би вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Однак, такі обставини позивачем не доведені.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його кошти були направлені на ремонт та реконструкцію спірного житлового будинку. Навпаки, наданими стороною відповідачки ОСОБА_2 доказами підтверджується той факт, що реконструкцією спірного домоволодіння займався її батько ОСОБА_6 , який мав таку можливість, утримуючи в своєму володінні вантажний автомобіль для перевезення будівельних матеріалів (т.2 а.с.146-147) та правову здатність робити таку реконструкцію та її узаконення, отримавши від відповідачки ОСОБА_2 відповідну довіреність (т.2 а.с.155). Самі ж сторони (подружжя ОСОБА_7 ) з листопада 2014 року переїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю (цей факт сторони не заперечували).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містять доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: