ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7060/21 Номер провадження 22-ц/814/213/22Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року у складі судді Савченко Л. І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що у період з 04 грудня 2020 року по 19 квітня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а саме працювала на посаді сторожа групи допоміжного персоналу.

Під час її знаходження у трудових правовідносинах з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 25 000 грн, в тому числі компенсація за невикористану відпустку.

19 квітня 2021 року вона була звільнена з посади за угодою сторін згідно наказу № 56-ОС від 19.04.2021 року. Вказаним наказом, була також передбачена виплата грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 04.12.2020 по 19.04.2021 відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Однак, в день її звільнення 19.04.2021 відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми належні їй при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням частини першої статті 116 КЗпП України.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 04.12.2020 по 19.04.2021 у розмірі 25 000 грн.

Крім того, як передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Також вказувала, що належним відповідачем у справі є юридична особа ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в філії якої вона працювала, оскільки Полтавська регіональна філія хоча і була філією юридичної особи ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», проте власною правосуб`єктністю та правоздатністю не наділена.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на її користь заборгованість в загальному розмірі 25 000 грн., що включає в себе заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 04.12.2020 по 19.04.2021, середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з Полтавської регіональної філії ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у сумі 25 000 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати, належних працівникові при звільненні сум, в розмірі 38 678,30 грн, судовий збір у сумі 908 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000 грн, а всього 68 586,30 грн.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» в дохід держави судовий збір у сумі 908 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 38 678,30 грн та стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 4 000 грн, представник Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне дослідження судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум до загальної суми у розмірі 3 717,54 грн (без врахування до сплати обов`язкових платежів та зборів).

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач перебувала у трудових відносинах саме із Полтавською регіональною філією ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а тому суд дійшов невірних висновків щодо наявності в діях відповідача вини щодо виникнення заборгованості із заробітної плати та покладання на відповідача відповідальності за статтею 117 КЗпП України.

Зазначає, що сума стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні працівника у півтора рази перевищує суму заборгованості із невиплаченої заробітної плати та є невиправдано завищеною, що є підставою для зменшення суми стягнення середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності, не допускаючи неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків перед третіми особами, які перебувають з ним у трудових відносинах.

Вказує на необхідність при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосування розмірів процентних ставок за кредитами.

Також вважає, що стягнута на користь позивача сума витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн є значно завищеною, оскільки, на думку скаржника, з огляду на викладені у позові обставини та докази, на які посилається представник позивача, дають підстави дійти висновку про те, що написання та подача до суду позову не вимагали значної витрати часу, а також не є співмірним складності даної справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що наказом Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 03.12.2020 № 40-ос ОСОБА_1 було прийнято на посаду сторожа групи допоміжного персоналу у Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Наказом Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 19.04.2021 № 56-ос ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за угодою сторін. Вказаним наказом, була також передбачена виплата грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 04.12.2020 по 19.04.2021 відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Згідно наказу Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 19 квітня 2021 року № 20 Полтавська регіональна філія Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», розташована за адресою: вул. Крамського, 9 м. Полтава Полтавської області була припинена шляхом її ліквідації.

Таким чином, доведеним є факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем з 04 грудня 2020 року по 19 квітня 2021 року.

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що у порушення вимог частини першої статті 116 КЗпП України в день звільнення позивача 19.04.2021 виплата всіх сум, що належать їй від підприємства, проведена не була.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата разом із компенсацією за невикористані 11 календарних днів щорічної відпустки у сумі 25 000 грн, у зв`язку чим в порядку статті 117 ЦПК України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку з 19.04.2021 по 06.09.2021, виходячи із середньоденного заробітку позивача - 407,14 грн за 95 робочих днів, що становить у сумі 38 768,30 грн.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками повною мірою погодитись не може, виходячи з наступного.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що в день звільнення ОСОБА_1 належним чином розрахунку з працівником відповідачем проведено не було, а тому нарахована заробітна плата була правомірно стягнута судом у визначеному розмірі 25 000 грн, що включає в себе розмір компенсації за невикористану відпустку.

Разом з тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Вбачається, що сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - 38 678,30 грн значно перевищує суму заборгованості із заробітної плати - 25 000 грн, що свідчить про очевидну неспівмірність компенсаційних виплат із простроченою заборгованістю роботодавця та є підставою для зменшення відшкодування за статтею 117 КЗпП України.

Апеляційний суд, враховуючи обставини справи, для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, вважає пропорційним і таким, що відповідатиме загальним принципам справедливості, добросовісності та розумності, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних позивачеві при звільненні виплат у 25 000 грн.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», зміни рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року із зменшенням стягнутого з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 25 000 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутих судом витрат позивача на професійну правничу допомогу, судова колегія зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На обґрунтування витрат на правничу допомогу позивач подала до суду ордер серії ПТ № 230823 від 23.07.2021, договір № 975 про надання правничих (юридичних) послуг адвокатом Крекотень О. А. від 15.06.2021 та акт прийому-передачі наданих правничих (юридичних ) послуг № 1 від 06.09.2021 на суму 5 000 грн.

Зазначеними доказами підтверджено понесення позивачем витрат на правничу допомогу при розгляді справи, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн, що відповідає обсягу наданих адвокатом послуг та критерію обґрунтованості, пропорційності та співмірності таких витрат.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України, відповідно до частин першої, другої якої судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Загальна сума задоволених позовних вимог судом першої інстанції складає 58 586,30 грн, апеляційний суд дійшов до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення до 25 000 грн, тобто вимоги позивача задоволені на 85,3%.

Судом першої інстанції за результатами розгляду справи стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн (за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати, за яку позивач звільнена від сплати судового збору) та на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 908 грн (за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку).

Оскільки апеляційним судом за результатами перегляду рішення суду першої інстанції зменшено розмір задоволених позовних вимог, пропорційно якому й підлягають розподілу судові витрати по справі.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року змінити.

Зменшити суму стягнутого з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 38 678,30 грн до 25 000 грн.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 774,52 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» в дохід держави 774,52 грн судового збору.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна