Постанова

Іменем України

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 477/267/20

провадження № 61-14873св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Астаніною Ларисою Дмитрівною, на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року у складі судді Козаченка Р. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про батьківство з актових записів про народження дітей.

Позовна заява мотивована тим, що з 2009 року він проживав з ОСОБА_3 , як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 дочку ОСОБА_5 .

Зазначав, що вважаючи дітей своїми, він зареєстрував себе їх батьком.

12 вересня 2015 року він та ОСОБА_3 уклали шлюб. ОСОБА_3 у шлюбі змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». Проте, подружнє життя у них не склалося та з листопада 2017 року вони почали проживати окремо.

Звертав увагу на те, що на підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 року він сплачує аліменти у розмірі 930 грн на кожну дитину щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказував, що згодом у нього виникли сумніви з приводу батьківства щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки з часом він став помічати, несхожість дітей на нього ані зовнішньо, ані за вдачею.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд виключити відомості про нього, як про батька, з актового запису № 5 від 16 лютого 2012 року про народження ОСОБА_5 та з актового запису № 17 від 07 грудня 2010 року про народження ОСОБА_4 . Також ОСОБА_1 просив призначити судову молекулярно-генетичну експертизу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та достовірних доказів, які б підтверджували його позовні вимоги.

При цьому позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що сторони під час народження дітей проживали не як одна сім`я, не надано доказів, що між позивачем та дітьми відсутня зовнішня схожість, що відповідачка навмисно не надає йому бачитися з дітьми.

Районний суд відхилив посилання представника позивача на неприбуття матері з дітьми до експертної установи для відбору біологічних зразків з метою проведення молекулярно-генетичної експертизи, оскільки це не може бути єдиною підставою на підтвердження того, що позивач не є біологічним батьком дітей, а інших доказів, які б в сукупності з цим посиланням могли підтверджувати обґрунтованість позову, суду не надано.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Астаніної Л. Д. залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано доказів відсутності кровного споріднення з малолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки сам факт неприбуття відповідачки з дітьми до експертної установи з метою проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка була призначена судом, не може бути єдиною підставою підтвердження позовних вимог, є правильними.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки позивач в суді апеляційної інстанції не надав переконливих доказів щодо виконання покладеного на нього судом в ухвалі про призначення експертизи обов`язку зі сплати витрат на проведення зазначеної експертизи, зокрема, витрат на забезпечення участі відповідачки та неповнолітніх дітей у проведенні експертизи у м. Миколаєві, отже, відсутні підстави для визнання факту ухилення ОСОБА_2 від участі в експертизі та визнання факту відсутності кровного споріднення ОСОБА_1 та дітей відповідно до статті 109 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення неправомірно не застосував положення статті 109 ЦПК України та не визнав факт відсутності кровної спорідненості між ним та дітьми ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Вважає неправильними висновки апеляційного суду про неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи саме через нездійснення ним оплати витрат на проведення експертизи, в тому числі витрат на забезпечення участі відповідачки та її дітей у її проведенні.

Стверджує, що проведення експертизи не відбулося через неявку до експертної установи для відбору біологічного матеріалу відповідачки та дітей.

Посилається на те, що через свого товариша ОСОБА_12 передав кошти у розмірі 200 грн для ОСОБА_2 . Зазначені кошти були перераховані на картковий рахунок останньої та повинні були бути використані на проїзд до експертної установи.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 363/290/17 (провадження № 61-4531св19), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12 вересня 2015 року ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5).

Згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 09 вересня ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_11 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 5).

Відомості про ОСОБА_1 , як батька дітей, внесені до актових записів про їх народження на підставі заяви ОСОБА_1 від 12 вересня 2015 року до актового запису № 17 щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та на підставі заяви ОСОБА_1 від 09 вересня 2015 року до актового запису № 5 щодо ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 147-150).

12 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, у зв`язку із чим прізвище ОСОБА_3 було змінено на « ОСОБА_6 ».

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2019 року у справі № 477/376/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 8, 146).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Статтею 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Встановлено, що відомості про ОСОБА_1 , як батька дітей, внесені до актових записів про їх народження на підставі його заяв від 12 вересня 2015 року та від 09 вересня 2015 року. Зазначена інформація підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення про внесення до актового запису змін, доповнень від 31 березня 2021 року № 9.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 судам роз`яснено, що «оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК (2947-14), -- шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини».

Розглядаючи справу про виключення запису про батьківство з актових записів про народження дітей, районний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, зокрема, про те, що позивачем не підтверджено належними доказами, що сторони під час народження дітей проживали не як одна сім`я, не надано доказів про відсутність зовнішньої схожості між позивачем та дітьми, про наявність перешкод у спілкуванні з дітьми.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання факту відсутності кровного споріднення ОСОБА_1 та дітей на підставі статті 109 ЦПК України, оскільки позивач не сплатив витрат на забезпечення участі відповідачки та неповнолітніх дітей у проведенні експертизи у м. Миколаєві.

Колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Ухвалами Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року та від 23 червня 2020 року клопотання ОСОБА_1 задоволено та призначено судові молекулярно-генетичні експертизи щодо батьківства позивача відносно дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

У повідомленнях судового експерта Макарова Д. О. від 12 травня 2020 року та від 21 серпня 2020 року суду надано інформацію про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків для дослідження, оскільки ОСОБА_2 та діти ОСОБА_10 і ОСОБА_11 до експертної установи для відбору зразків не з`явилися.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2021 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (далі - Миколаївського НДЕКЦ МВС України). Крім того, в резолютивній частині ухвали зазначено, зокрема, що на ОСОБА_1 покладені витрати, пов`язані з проведенням експертизи, в тому числі витрати на проїзд до місця проведення експертизи та перебування під час її проведення ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а. с. 155-156).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року клопотання судового експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про надання зразків біологічного матеріалу ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задоволено частково.

Роз`яснено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про необхідність їм та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з`явитися разом для відбору експериментальних зразків до Миколаївського НДЕКЦ МВС України за адресою: Миколаїв, вул. І Воєнна,2-А на 14 годину 10 червня 2021 року.

Зазначена ухвала була отримана ОСОБА_1 29 травня 2021 року, ОСОБА_2 - 30 травня 2021 року.

У повідомленнях судового експерта Горлової О. М. від 05 липня 2021 року суду надано інформацію про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків для дослідження, оскільки ОСОБА_2 та діти ОСОБА_10 і ОСОБА_11 до експертної установи для відбору зразків не з`явилися (а. с. 179-180).

Суди попередніх інстанцій встановили, що причиною непроведення експертизи є неявка на експертизу ОСОБА_2 разом з дітьми, проте, в порушення вимог процесуального закону не надали цим обставинам належної правової оцінки. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що позивач зобов`язаний був забезпечити явку ОСОБА_2 та дітей до експертної установи, хоча ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року ОСОБА_2 було зобов`язано з`явитися та забезпечити явку дітей 10 червня 2021 року до Миколаївського НДЕКЦ МВС України задля відібрання біологічного матеріалу для проведення експертного дослідження.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив всіх обставин справи, зокрема, не сприяв сторонам у виконанні вимог судового експерта щодо надання біологічних зразків для проведення відповідного дослідження на предмет наявності кровного споріднення між позивачем та дітьми. Так, суд не визнав обов`язковою явку відповідача та дітей до експертної установи та не роз`яснив ОСОБА_13 , що ухилення від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи фактично є ухиленням від виконання судового рішення (ухвали) про призначення експертизи, що унеможливлює повне встановлення обставин, що мають значення для справи.

При цьому суду слід було роз`яснити відповідачу про правові наслідки ухилення від проведення експертизи, передбачені статтею 109 ЦПК України та можливість їх застосування у разі чергового нез`явлення до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

Таким чином, установивши по суті, що саме відповідачка жодного разу не з`явилася на експертизу, не надавши суду ні відзиву на позов, на відзиву на апеляційну скаргу, суди, тим не менше, всі негативні наслідки поведінки відповідача, поклали на позивача.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не надав оцінку відповідним доводам апеляційної скарги, не дотримався встановленого статтею 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та є передчасними.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив доводів позивача й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу положень статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Астаніною Ларисою Дмитрівною, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 липня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк