КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8635/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824//993/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Іванова Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року у складі судді Зарицької Ю.Л.,

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс Банк» (надалі - ПАТ «КБ «Правекс-Банк») звернулося у суд з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 27.05.2008 між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», був укладений кредитний договір № 489-017/08Р.

Позичальнику було надано кредит у сумі 51 595 грн. на строк з 27.05.2008 року до 27.05.2015 року зі сплатою 18,49 відсотків річних.

На виконання вимог кредитного договору між банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу.

В якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. Відповідачами зобов`язання не виконуються.

У зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 489-017/08Р від 27.05.2008 року в розмірі 159 569 грн 79 коп., з яких: 38 679 грн 70 коп. - заборгованість за кредитом; 43 217 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 38 624 грн 23 коп. - відсотки за користування кредитом; 39 048 грн 86 коп. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків, а також витрати по справі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року позов задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню рішення у справі № 758/8635/15-ц. за зобов`язанням ОСОБА_2 - ПАТ «КБ «Правекс-Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

В апеляційній скарзі адвокат Іванов А.О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, просить скасувати заочне рішення районного суду та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказано, що суд першої інстанції, не повідомивши ОСОБА_1 належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору, що є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Зазначено, що оскільки строк виконання основного зобов`язання (повернення усієї суми кредиту) було змінено на 10.07.2008, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише у липні 2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту.

Навіть якщо відраховувати строк від дати, яка була визначена у н. 1.2. Кредитного договору, то строк позовної давності було позивачем все одно пропущено, адже у такому разі він спливав у травні 2015 року, а позов було подано лише наприкінці липня.

Крім того, зазначено, що відповідач весь цей час (до середини 2021 року) була впевнена в тому, що ОСОБА_2 повністю розрахувався з банком за договором, оскільки він так її про це повідомляв. У 2016 році ОСОБА_2 загинув, місцезнаходження заставного автомобіля скаржнику невідоме, а також не має можливості якимось чином, з огляду на зазначене, підтвердити власні твердження про необізнаність щодо простроченого боргу відповідачем.

Згідно даних копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.159 т.1).

Представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника товариства (а.с.22 т.2).

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в судовому засіданні.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Іванова А.О. в інтересах ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 27.05.2008 між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 489-017/08Р, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 51 595 грн на строк з 27.05.2008 до 27.05.2015 зі сплатою 18,49 відсотків річних, з метою своєчасної оплати позичальником вартості автомобіля за договором купівлі - продажу автомобіля №956 від 23.05.2008, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договором страхування придбаного транспортного засобу (а.с. 15 т.1).

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 615 грн щомісяця до 10 числа наступного місяця.

Згідно з п. 10.1 кредитного договору, за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення.

Відповідно до справи, банком виконані зобов`язання по кредитному договору, що підтверджується заявою про видачу готівки № 6 від 27.05.2008, квитанцією № 35 від 27.05.2008, меморіальним ордером № 10 від 27.05.2008 про перерахування банком на рахунок ТОВ «Авто-Технологія» грошових коштів в сумі 51 595 грн. з призначенням платежу -оплата а/м ОСОБА_2 (а.с. 16-17 т.1 ).

Встановлено, що 27.05.2015 між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 489-017/08Р, відповідно до умов якого поручитель у порядку та умовах, передбачених даним договором, зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 489-017/08 Р та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 27.05.2015 у розмірі 51 595 грн та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості (а.с.18 т.1).

Відповідно до даних долученого до справи розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 11 червня 2015року становить 159 569 грн 79 коп., з яких: 38 679 грн 70 коп. - заборгованість за кредитом; 43 217 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 38 624 грн 23 коп. - відсотки за користування кредитом та 39 048 грн 86 коп. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання позичальником було порушено, умови договору не виконано, не сплачено заборгованість і поручителем.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо, враховуючи таке.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору з 27.05.2008 року по 27 травня 2015 року (п 1.2 договору), так і строк виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункт 4.4 договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

У пункті 9.2 кредитного договору сторони погодили, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Тобто, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 9.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Зміна строку кредитування, у випадку прострочення виконання боржником своїх зобов`язань, не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, тобто є безумовною, та не надає банку право звернутися до боржника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

З аналізу змісту пункту 9.2 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань.

Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц дійшла висновку, що обумовлена в пункті 9.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива за наявності виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.2 договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункт 4.4 договору).

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що на підставі пункту 9.2 кредитного договору строк користування ОСОБА_2 кредитом припинився достроково, останній платіж за тілом кредиту було здійснено 02 лютого 2010 року, а за відсотками -12 квітня 2012 року, проте з цим позовом ПАТ «КБ «Правекс-Банк» звернулося тільки у серпні 2015 року, тому позовні вимоги банку є обґрунтованими в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом до зміненої дати закінчення строку кредитування.

Разом з тим, у їх задоволенні щодо позичальника слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, остільки справу було розглянуто в заочному порядку, у відсутність даних про належне повідомлення відповідача, а про застосування строку позовної давності ОСОБА_4 було заявлено в апеляційній скарзі.

Отже, з огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування, слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язань на підставі пункту 9.2 кредитного договору.

Оскільки за умовами пункту 9.2 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, тобто з 10 червня 2012 року, то після зміни строку виконання зобов`язання (10 червня 2012 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 9.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

За умовами договору поруки договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 27 серпня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. В такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Щодо визначеного кредитним договором строку його дії до 27 серпня 2018 року, то цей строк було змінено на підставі умов договору (пункт 9.2) до 10 червня 2012 року, з якого і почався перебіг позовної давності.

Отже, змінивши строк виконання основного зобов`язання на 10 червня 2012 року й звернувшись у суд з позовом у серпні 2015 року, банк пропустив строк позовної давності до боржника, а також строк звернення до поручителя, остільки відповідно до умов договору порука припинилася.

За таких обставин, районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав до задоволення позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами до скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Іванова Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року скасувати.

Постановити по справі нове судове рішення, яким у позові публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: