ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/591/22 Справа № 204/6835/21 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

адвоката Голубніченка Владиславав Олеговича,

представника ОСОБА_1 ,

на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна про визнання права власності в порядку спадкування та виключення майна із спадкової маси, -

ВСТАНОВИЛА:

Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 05 жовтня 2021 року постановлено ухвалу, згідно якої суд задовольнив заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, а саме заборонив вчиняти будь-які дії на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим №850 на ім`я ОСОБА_1 на спадкове майно, яке складається з права вимоги виконання зобов`язань за договором №0030 від 05 грудня 2019 року, укладеного ОСОБА_3 з АТ КБ Приватбанк, номер скриньки НОМЕР_1 , адреса знаходження скриньки: Україна, 49027, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Івана Акінфієва, будинок 28.

З цією ухвалою не погодилася відповідач ОСОБА_1 і звернулася через свого представника ОСОБА_4 до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального закону, при цьому суд не оцінив обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів.

Інші учасники не скористались правом, в силу ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Забезпечуючи позов шляхом заборони вчиняти будь-які дії на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим №850 на ім`я ОСОБА_1 на спадкове майно, яке складається з права вимоги виконання зобов`язань за договором №0030 від 05 грудня 2019 року, укладеного ОСОБА_3 з АТ КБ Приватбанк, номер скриньки НОМЕР_1 , адреса знаходження скриньки: Україна, 49027, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Івана Акінфієва, будинок 28, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки предметом даного спору є оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування та виключення майна із спадкової маси, що є співмірним, обґрунтованим з позовними вимогами, збалансованим з інтересами сторін.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком районного суду та вважає його обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідного права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції встановлено предмет вказаного спору є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування та виключення майна із спадкової маси. Тобто даний спір за своєю сутністю є спором щодо правомірність набуття відповідачем права власності в порядку спадкування на спірне майно та відновлення права позивача на спадок, при розгляді якого існує ризик відчуження спірного майна та породження інших спорів з особою, за якою буде зареєстровано право власності на спірне майно.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами дійсно виник спір щодо оскарження права власності, набутого в порядку спадкування за законом, а як наслідок, і реальної можливості відчуження спірного майна відповідачем, за яким зареєстровано це право, тому районний суду дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви, з яким також погоджується колегія суддів, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що позивачем не було доведено наявності загрози відчуження спірного майна, не було надано доказів на підтвердження наявності грошових коштів, не досліджено факт спорідненості відповідача, як доньки, з померлим, з чого остання має право, в силу ст. 1261 ЦК України, на спадкування за законом у першу чергу такого спадкування, враховуючи також і зміст скриньки, яка знаходиться в АТ КБ Приватбанк, колегія суддів вважає формальними та безпідставними, оскільки такі заходи є тимчасовими і призначені для належного захисту усіх учасників у конкретній справі, а обгрунтування відповідача в апеляційній скарзі стосуються з`ясування обставин з розгляду справи по суті, що є недопустимим при розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову, тому не спростовують обґрунтованості вжитих заходів забезпечення позову і не можуть бути належною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Разом з цим, доводи апелянта про невжиття судом першої інстанції зустрічного забезпечення, внаслідок чого відповідач у разі відмови у задоволенні позовних вимог понесе значні матеріальні збитки з обслуговування скриньки у розмірі 1075 грн. на місяць, є безпідставними, оскільки не містять запропонованого апелянтом способу такого зустрічного забезпечення, враховуючи при цьому існування у відповідача права на подання негаторного позову до позивача щодо відновлення свого порушеного майнового права у вигляді стягнення частини коштів за утримання банківської скриньки, у разі встановлення судом першої інстанції у своєму рішенні права на спадщину обох сторін цього спору, що також прямо пов`язано із застосованим способом вжиття саме такого заходу забезпечення цього позову та в цьому позові не зможе забезпечити відшкодування можливих збитків від забезпечення позову.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Слідуючи роз`ясненням, наданим у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, суд приймає до уваги, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та додані до неї матеріали у їх сукупності, з`ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид запропонованого забезпечення позову, дійшов вірного висновку про задоволення заяви про накладення арешту на спірну квартиру.

За таких обставин, доводи апелянта про неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову та заявлених позовних вимог є безпідставними, оскільки правомірність набуття права власності є вимогою, вирішення якої може бути підставою для виникнення, зміни чи припинення правовідносин щодо спірного спадкового майна, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстав для скасування ухвали суду та постановлення нової про відмову в задоволенні заявленої заяви, як про це просить відповідач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування чи зміни не вбачає.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Голубніченка Владиславав Олеговича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров