Справа № 442/2190/20 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/2357/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю - позивачки ОСОБА_1 ,

представників позивачів адвокатів Крамара Ю.М. і Сисина С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2021 року, постановлене у складі судді Курус Р.І., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виселення громадян,

В С Т А Н О В И В:

в квітні 2020 року позивачі звернулись в суд з позовом до відповідачів, в якому просять усунути їм перешкоди у здійснення ними права володіння, користування та розпорядження власним майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 із житлового будинку.

В обґрунтування позову посилаються на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом вони є співвласниками (по Ѕ частині) житлового будинку, що по АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами успадкований ними як спадкоємцями першої черги (дітьми спадкодавця) після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До дня смерті ОСОБА_5 проживав і був зареєстрований на АДРЕСА_1 та разом з ним проживала без укладення шлюбу відповідач ОСОБА_2 . Зазначають, що дізнавшись про смерть батька, у встановлений законом шестимісячний строк вони звернулись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте, з часу відкриття спадщини по 02 грудня 2019 року (більше 2 років) не могли оформити свої спадкові права та отримати свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 , зловживаючи своїми процесуальними правами, протягом вказаного періоду часу зверталася в суд з двома безпідставними позовами до них, як спадкоємців першої черги, про визнання за нею права власності на вказаний будинок (на весь будинок, та на половину будинку). Однак, в задоволенні даних позовів їй було відмовлено. Звертають увагу суду на той факт, що після реєстрації 02 грудня 2019 року права власності за ними на вказаний житловий будинок, відповідачі, які втратили права користування цим житловим будинком, добровільно не звільнили житловий будинок, не передали ключі від вхідних дверей, а чинять перешкоди їм, як власникам цього майна, у володінні, користуванні та розпорядженні таким. 21 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернулася з відповідним листом до відповідачів, який направила рекомендованою кореспонденцією з вимогою вжити заходів до усунення порушень прав позивачів, як власників житлового будинку. Однак, жодної відповіді від відповідачів не було отримано. Натомість, ОСОБА_2 неодноразово висловлювала реальні погрози про знищення цього майна шляхом підпалу, що також свідчить про її небажання добровільно виселитися з цього житла та чинити перешкоди власникам у користуванні та розпорядженні цим нерухомим майном.

Зазначають, що відповідачі були зареєстровані у вказаному будинку за згодою попереднього власника будинку - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки після смерті останнього припинилося його право власності на це житло, то, відповідно, припинилося право користування відповідачами цим житлом, так як останні не є членами сім`ї власників цього житлового будинку, не ведуть з ними спільне господарство, не пов`язані з ними спільним побутом.

Враховуючи дані обставини, а також, беручи до уваги, що після смерті попереднього власника цього житлового будинку - ОСОБА_5 припинилися обставини, які були підставою для вселення і проживання відповідачів у будинку, що свідчить про припинення встановленого сервітуту на це нерухоме майно, а відповідачі добровільно не виселяються з житлового будинку та чинять їм перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком, просять позов задовольнити та усунути такі перешкоди шляхом виселення відповідачів з цього будинку. Також просять стягнути з відповідачів на їхню користь понесені ними судові витрати.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Усунено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власним майном житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рівних частках 840 грн 80 коп. понесених судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у рівних частках 840 грн 80 коп. понесених судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_2 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року встановлено факт фактичних подружніх відносин та постійного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без шлюбу її та ОСОБА_5 з 01 вересня 2002 року по 27 червня 2017 року. У даному рішенні встановлено, що за весь час спільного проживання її разом із ОСОБА_5 , вони були пов`язані спільним побутом, разом вели господарство, робили покупки, прибирання, оплачували комунальні послуги, робили інші витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності сім`ї, за її особисті кошти було проведено капітальний ремонт будинку. В 2010 році уклали церковний шлюб. На момент її вселення, будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, потребував капітального ремонту, і такий було проведено за її особисті кошти.

На думку апелянта, судом не досліджено, а позивачем не наведено та не надано доказів реальної небезпеки порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2021 року, та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У жовтні 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Крамара Ю.М., та від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Сисина С.В. надійшли відзиви на апеляційну скаргу.

Відзиви на апеляційну скаргу мотивовані тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2021 року без змін.

Рішення суду першої інстанції відповідачкою ОСОБА_4 в апеляційному порядку не оскаржується, тому в силу приписів частини першої статті 367 ЦПК України колегія суддів не здійснює його перегляд в частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_4 .

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в суд апеляційної інстанції не з`явились. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів, які не з`явились.
Заява представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Татух М.Д. про відкладення розгляду справи надійшла після завершення розгляду справи, а відтак не могла бути розглянута.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкували житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що по АДРЕСА_1 та є його співвласниками.

Згідно довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 грудня 2019 року № 007063/13-2019 і від 24 лютого 2020 року № 001772/13-2020, виданих Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В довідках зазначено, що родинні стосунки зареєстрованих осіб з власником будинку не визначено.

У провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 442/1054/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Лютик Р.В. про визнання за позивачем права власності на весь житловий будинок з господарськими спорудами, що на АДРЕСА_1

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2018 року позов у даній справі залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2018 року визнано неподаною та повернуто апелянту.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2019 по справі № 442/4045/18, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Лютик Р.В. про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами відмолено за безпідставністю позовних вимог.

Судові рішення у вказаних цивільних справа в касаційному порядку не переглядались.

Згідно повідомлення про початок досудового розслідування від 11 лютого 2020 року № 2018/44/06 та Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08 лютого 2020 року встановлено, що на даний час слідчим Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області розслідується кримінальне провадження № 0000206 відомості про яке внесено до ЄРДР 01.02.2020, правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 195 КК України, по заяві від 15 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за фактами погроз ОСОБА_2 знищення будинку на АДРЕСА_1 шляхом підпалу.

Згідно повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 30 квітня 2021 року ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Зокрема, стороною обвинувачення ОСОБА_2 підозрюється у тому, що вона, маючи прямий умисел та корисливу мету на заволодіння коштами ОСОБА_9 , шляхом обману, під приводом продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , повідомила ОСОБА_9 завідомо неправдиві відомості про те, що вона є єдиним власником зазначеного житлового будинку, хоча їй було відомо що інформація є недостовірною, отримала від останньої грошові кошти в рахунок попередньої оплати за придбання житлового будинку АДРЕСА_1 , що свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_2 .
Позивач ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

В січні 2020 року позивач письмово просила відповідачів добровільно звільнити займаний ними будинок, та передати ключі від нього, однак відповідачі її вимогу не виконали.
Аналіз Єдиного державного реєстр судових рішень свідчить, що:

-рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року по справі № 442/5467/17 встановлено факт фактичних подружніх відносин - постійного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 вересня 2002 року по 27 червня 2017 року; а

-ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 11 січня 2021 року по справі № 442/1944/20 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксолани Василівни про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом залишено без розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Від даного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, станом на даний час Велика Палата Верховного Суду не відступила.
Вказаний висновок підтверджено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18).
Аналогічний правовий висновок також викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18).
У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Встановивши, що право користування спірним будинком по у відповідачки ОСОБА_2 було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого вона була, і таке припинилося у зв`язку із його спадкуванням позивачами у справі, яким з боку відповідачів чиняться перешкоди у користуванні та володінні належним їм на праві власності майном, а сторони у справі не є членами однієї сім`ї, і усі наявні між ними спори щодо спірного будинку та його спадкування, станом на даний час вирішено не в користь відповідачки ОСОБА_2 , враховуючий недобросовісну поведінку останньої щодо позивачів та спірного майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
При цьому, місцевим судом вірно враховано, що за обставинами даної справи, виселення відповідачів хоч і є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, не буде надмірним тягарем для останніх, з огляду також і на те, що відповідачка ОСОБА_4 ніколи не була членом сім`ї батька позивачів, в спірному будинку ніколи, як і її мати не проживала, оскільки перебуває за кордоном. Щодо відповідачки ОСОБА_2 , така до моменту її реєстрації батьком позивачів у спірному будинку також мала інше місце проживання, куди вона не позбавлена можливості повернутись, після її виселення.
Також колегія суддів звертає увагу і на той факт, що протягом розгляду справи судом першої інстанції відповідачі та їх представник до суду не з`явились, відзив на позовну заяву, не подали, як і не подали жодних доказів на обґрунтування своїх заперечень проти пред`явленого позову.
Щодо пред`явленого зустрічного позову, то ухвалою суду першої інстанції від 24 листопада 2020 року, яка не оскаржена у порядку у встановленому процесуальним законом до суду апеляційної інстанції, в прийнятті такого відмовлено.
З урахуванням положень статті 353 ЦПК України колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині невірного, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, застосування місцевим судом норм процесуального права.
Колегія суддів також відхиляє доводи скарги в частині неврахування місцевим судом того факту, за чий рахунок було здійсненого ремонт у спірному будинку, адже встановлення таких обставин, не входить до предмету доказування в даній справі.
Посилання як на підставу оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, місцевий суд посилався на постанові у справі № 447/455/17, та вірно застосував викладений у ній висновок. Щодо відсутні посилання в оскаржуваному рішенні на постанову у справі 569/4373-16-, таке само по собі не свідчить про неврахування цього висновку, який, як свідчать встановлені та досліджені місцевим судом обставини справи, застосований вірно.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її мотиви вірних висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 січня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк
Судді: С.М. Бойко
А.В. Ніткевич