Номер провадження: 22-ц/813/4194/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Македонської Ірини Олександрівни на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом визначення способу участі батька у вихованні дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з його донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення наступного способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою: встановлено порядок спілкування та побачень ОСОБА_2 з його донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щосереди з 18.00 год. по 20.00 год. та кожної суботи з 10.00 год. по 20.00 год. без присутності матері дитини за місцем проживання батька ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 . В інших позовних вимогах відмовлено.

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, посилаючись на те, що протягом встановленого законом строку до виконавця про примусове виконання рішення суду не звертався, оскільки намагався вирішити дане питання з колишньою дружиною мирним шляхом. Проте, ОСОБА_1 не бажає виконувати рішення в добровільному порядку та всіляко перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, що стало підставою його звернення з цією заявою до суду з метою подальшого звернення до виконавця про примусове виконання рішення суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року заяву ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання задоволено. Поновлено ОСОБА_2 пропущений строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого 25.05.2021 Приморським районним судом м. Одеси на виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2018 року.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Македонська Ірина Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- в оскаржуваній ухвалі не встановлено жодної поважної причини пропуску строку. Так, апелянт вказує, що позивачем власноручно підтверджено, що з 20 вересня 2020 року по 17 червня 2021 року він з донькою не спілкувався. Апелянт ставить під сумнів твердження позивача, що ОСОБА_1 йому перешкоджала на протязі цього часу у спілкуванні з дитиною. Також апелянт наголошує, що є незрозумілим, чому з 20.09.2020 року по 07.03.2021 року (дата закінчення строку на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання) ОСОБА_2 не звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа та не пред`явив його до примусового виконання;

- оскаржувана ухвала не містить посилання на будь-які докази, долучені до заяви ОСОБА_2 , на підтвердження існування поважних причин, що свідчить про безпідставність оскаржуваної ухвали та її винесення на підставі припущень, що є недопустимим;

- оскаржувана ухвала не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Так, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що районним судом в оскаржуваній ухвали суду встановлено обставини, що не відповідають дійсності, а посилання суду першої інстанції про те, що пропущений строк є незначним, є сугубо оціночною категорію та не ґрунтується на жодній законодавчій нормі, сприймається відповідачем як перевищення дискреційних повноважень суду.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Згідно ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для задоволення таких вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено:

-11.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способу участі батька у вихованні дитини;

-01.02.2018 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з його донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення наступного способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою: встановлено порядок спілкування та побачень ОСОБА_2 з його донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щосереди з 18.00 год. по 20.00 год. та кожної суботи з 10.00 год. по 20.00 год. без присутності матері дитини за місцем проживання батька ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 . В інших позовних вимогах відмовлено. Дане рішення набрало законної сили - 06.03.2018 року.

-27.05.2021 року ОСОБА_2 отримав виконавчий лист, виданий 25.05.2021 року Приморським районним судом м. Одеси щодо боржника ОСОБА_1 по справі №522/12608/17.

-28.05.2021 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 522/12608/17.

-01.06.2021 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу про повернення ОСОБА_2 заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, без розгляду з підстав невідповідності цієї заяви вимогам, передбаченим ст. 183 ЦПК України.

-09.07.2021 року ОСОБА_2 повторно звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Дана заява обґрунтована тим, що протягом встановленого законом строку ОСОБА_2 не звертався до виконавця про примусове виконання рішення суду, оскільки намагався вирішити дане питання з колишньою дружиною мирним шляхом, проте, ОСОБА_1 не бажає виконувати рішення в добровільному порядку, через що позивач майже не бачить свою доньку. Однак, ОСОБА_2 й надалі бажає приймати участь у вихованні своєї доньки, що стало підставою його звернення з цією заявою до суду з метою подальшого звернення до виконавця про примусове виконання рішення суду.

-14.07.2021 року ухвалою суду дану заяву прийнято до провадження та призначено судове засідання.

-21.07.2021 року адвокатом Македонською І.О., в інтересах ОСОБА_1 , подано до суду заперечення на заяву про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, в якій адвокат просила у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування заперечень адвокатом, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 із дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 не спілкувався більше року до кінця червня 2021 року, не займався та не займається вихованням ОСОБА_3 , не піклувався про її здоров`я, розвиток, навчання тощо, аліменти сплачує в розмірі 786 грн., що є меншим за мінімальний розмір аліментів, встановлений законом. Також, в подальшому ОСОБА_2 вимагав, щоб ОСОБА_1 двічі на тиждень особисто привозила до нього доньку, оскільки її зобов`язано рішенням суду. На переконання сторони боржника, дії ОСОБА_2 щодо пред`явлення виконавчого листа після спливу більш ніж трьох років після винесення заочного рішення, про яке ОСОБА_1 нічого не знала, обумовлені тим, що ОСОБА_1 з березня 2021 року намагається отримати рішення/розпорядження про підтвердження місця проживання дитини, а також ОСОБА_2 має на меті вчинити перешкоди ОСОБА_1 у організації відпочинку, оздоровлення дитини у період літніх канікул за межами України.

-22.07.2021 року ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, а також зазначив, що в останній раз бачився з дочкою 27.09.2020 року та два тижні тому. Також заявник наголосив, що після рішення суду протягом трьох років намагався домовитись про спілкування з дитиною мирним та зручним для всіх шляхом та боржник періодично була згодна на таке спілкування. Заявник просив задовольнити його заяву та поновити строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

-23.07.2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси вимоги ОСОБА_2 задоволені, поновлено ОСОБА_2 пропущений строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа №522/12608/17, виданого 25.05.2021 року Приморським районним судом м. Одеси щодо боржника ОСОБА_1 по справі №522/12608/17.

За положеннями статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Серед основних засад судочинства передбачено обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно ч. 1-2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Правове підґрунтя умов і порядку виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, закріплює Закон України «Про виконавче провадження».

Стаття 12 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) встановлює строки пред`явлення виконавчих документів до виконання. Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Так, відповідно до частини четвертої статті 4 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Поряд з цим, Закон України «Про виконавче провадження» та процесуальне законодавство передбачають можливість поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідні норми щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання містяться у статті 433 Цивільного процесуального кодексу України.

Стягувач, який просить суд поновити пропущений строк пред`явлення до виконання виконавчого документа, повинен довести, що такий строк пропущено ним з поважних причин, оскільки саме таку умову містить процесуальне законодавство.

В свою чергу, чинне процесуальне законодавство не визначає переліку причин, які є поважними (такими, що не залежали від волі стягувача), та за наявності яких суд може поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа. Такі причини (обставини) повинні бути об`єктивною перешкодою для особи, на користь якої винесено судовий акт, і яка вчиняє дії для отримання виконавчого документа та його пред`явлення до виконання.

За матеріалами цивільної справи встановлено, що позивач не звертався до органів, що здійснюють примусове виконання судових рішень, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 вчиняв дії до мирного врегулювання спірного питання та ОСОБА_1 не перешкоджала його спілкуванню з дитиною, зокрема до 27.09.2020 року. Зазначене також узгоджується з запереченнями боржника на заяву про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. Крім того, ОСОБА_1 також вказувала, що ОСОБА_2 здійснюються також виплата аліментів на утримання дитини, хоча і в сумі, меншої ніж встановлений законом мінімальний розмір аліментів.

Під розгляду даної справи колегія суддів також враховує, що згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Як вбачається зі ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Положеннями ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч. 1-2 ст. 159 ЦПК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави вважати, що у справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною (також і на стадії виконання відповідних рішень судів) узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків.

Доводи апеляційної скарги, що в оскаржуваній ухвалі не встановлено жодної поважної причини пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, а заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження таких причин, розцінюються апеляційним судом критично, оскільки з матеріалів справи вбачається наявність конфлікту між сторонами щодо самостійного визначення порядку участі у вихованні дитини, разом з тим батько має реальний інтерес до своєї доньки, зокрема вчиняє дії щодо спілкування з дитиною, в свою чергу мати дитини періодично добровільно надавала можливість такому спілкуванню, зокрема аж до року, що передував зверненню стягувача до суду з заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку з чим, з метою дотримання розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, районний суд правомірно поновив ОСОБА_2 строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа.

Твердження апелянта про невідповідність оскаржуваної ухвали вимогам законності та обґрунтованості, зокрема, районним судом в оскаржуваній ухвали суду встановлено обставини, що не відповідають дійсності, а посилання суду першої інстанції про те, що пропущений строк є незначним, є сугубо оціночною категорію та не ґрунтується на жодній законодавчій нормі, відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з ч. 1 ст. 433 ЦПК України, пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути поновлено з причин, визнаних судом поважними.

Апеляційний суд зауважує, що перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, а тому вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо поважності таких причин суди повинні керуватись верховенством права та основними засадами судочинства, повинні надати оцінку наведеним заявником обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити, чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Таким чином, враховуючи категорію даної справи, яка стосується інтересів дитини, з метою дотримання розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, районний суд правильно встановив, що пропущений стягувачем строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання є незначним, та за підстав, описаних в заяві, зокрема, що боржник на протязі певного часу добровільно сприяла спілкуванню дитини з батьком, апеляційний суд погоджується, що в даному випадку наявні підстави для поновлення вказаного строку.

Крім того, ОСОБА_2 в травні 2021 року вже подавав заяву про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, та ухвалою суду від 01.06.2021 року цю заяву було повернуто заявнику без розгляду.

Отже, дії стягувача щодо виконання рішення суду та зазначені ним підстави пропуску строку для примусового виконання рішення суду вказують на добросовісне виконання ним прав та обов`язків щодо реалізації його права на виконання рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим її слід залишити без змін, а підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Македонської Ірини Олександрівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено: 31.01.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін