КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/13394/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/863/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Друга Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталя Ігорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, на обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та банківського рахунку, відкритого на ім`я спадкодавця.

Заявник перебувала у фактичних шлюбних відносинах з племінником ОСОБА_3 у період з 1988 року по 2003 рік, мають спільну доньку - ОСОБА_4 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 за життя потребувала стороннього догляду, яким її ніхто не забезпечував, заявник проживала разом з нею та надавала їй необхідну допомогу, у періоди з 1988 року по 1993 рік, з 2006 року по 2010 рік, з січня 2012 року по липень 2017 року.

Проживаючи разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , заявник постійно піклувалась про неї, доглядала за нею, купувала ліки, сплачувала комунальні послуги, за необхідністю викликала швидку, купувала речі побутового вжитку, продукти харчування, купувала їжу, а після смерті ОСОБА_3 займалась організацією та оплатою поховання.

24 липня 2017 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І., якою заведено спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_3 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, оскільки відсутні документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем.

Враховуючи вищевказане, посилаючись на ст. 3 СК України. ст.. 1264 ЦК України, ст.. 256 ЦПК України, просила встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім'єю разом з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 з 2012 року до дня її смерті, тобто не менше п`яти років до часу відкриття спадщини (т. 1 а.с. 1-5).

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, оскільки позивачкою не доведено суду належними та допустимими доказами факту спільного проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім'єю, а заявник ОСОБА_1 пропустила трирічний строк позовної давності (т. 1 а.с. 107-108, 68-171).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Друга Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н. І. про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем залишено без задоволення (т. 2 а.с. 74-79).

Враховуючи ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року про виправлення описки, повний текст судового рішення складено 27 вересня 2021 року (т. 2 а.с. 87).

Не погодившись з рішенням суду, 26 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кулініч К.В. подала до суду апеляційну скаргу в якій просила скасувати оскаржуване рішенні і ухвалити нове про задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначила, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд не надав належної оцінки доводам позивачки, а в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, покази свідків якими підтверджено факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю. (т. 2 а.с. 92-98).

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Судаков В.В. подав до відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, просив вирішити питання розподілу витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. в суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 130-133, 149-154).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Судаков В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_5 була сповіщена врученням повідомлення особисто 28 грудня 2021 року, тобто завчасно про що є відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 157). Крім того, позивачка ОСОБА_5 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Кулініч К.В. на зазначену представником адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Завідувач Другої Київської державної нотаріальної контори Погоріла Л.С. подала заяву про розгляд справи за відсутності представника (т. 2 а.с. 116-124, 127-129, 136-148, 156-157).

Представник апелянта - адвокат Кулініч К.В. 22 грудня 2021 року і 27 січня 2022 року подала клопотання про відкладення розгляду справи яка була призначена апеляційним судом на 23 грудня 2021 року і на 27 січня 2022 року, пославшись на зайнятість в інших справах (т. 2 а.с. 140-143, 158-162 ).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вказана норма кореспондує положенням ст. 371 ЦПК України, якою передбачені строки розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07 липня 2017 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 8).

Згідно з довідкою про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 26 липня 2017 року ОСОБА_1 здійснила поховання померлої ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 9-11).

24 липня 2017 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Н.І. відкрито спадкову справу № 7/2017 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 35).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. від 16 липня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 не надано документи, що підтверджують факт родинних відносин та інших відносин зі спадкодавцем, а також не надано оригіналу документу, що підтверджує право власності ОСОБА_3 на спадкове майно (т. 1 а.с. 36).

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" (далі - Постанова) при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Статтею 319 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що проживала разом з ОСОБА_3 та надавала їй необхідну допомогу у періоди з 1988 року по 1993 рік, з 2006 року по 2010 рік, з січня 2012 року по липень 2017 року. Вказувала, що проживаючи разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , вона постійно піклувалась про неї, доглядала за нею, купувала ліки, сплачувала комунальні послуги, за необхідністю викликала швидку, купувала речі побутового вжитку, продукти харчування, купувала їжу, а після смерті ОСОБА_3 займалась організацією та оплатою поховання, на підтвердження чого надала до суду докази виклику швидкої допомоги ОСОБА_3 , оплати комунальних послуг на адресою: АДРЕСА_1 , оплати поховання (т. 1 а.с. 10-33).

Встановлено, що ОСОБА_3 з 30 червня 1981 року по день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва (т. 2 а.с. 14).

При цьому, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 14 березня 2014 року, тобто за іншою адресою (т. 2 а.с. 5).

Проте, заявником не надано і судом не встановлено доказів на підтвердження факту постійного спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не встановлено і обставин що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Сам по собі факт підтримки позивачкою за життя ОСОБА_3 , що підтвердили і допитані районним судом свідки, у т.ч. факти виклику швидкої допомоги, випадки оплати комунальних послуг, а згодом участь позивачки у витратах пов`язаних з похованням, не свідчать про спільне проживання однією сім`єю протягом п`ятирічного строку до дня відкриття спадщини, тому встановлені обставини не є підставою для задоволення заявлених вимог.

Отже, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що з наданих заявником документів не вбачається достатніх підстав для задоволення позовної заяви, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження спільного проживання з померлою у визначений період, у той час, як рішення суду має ґрунтуватись на достатніх доказах про факт, що встановлюється.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 28 січня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова