РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2022 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВCТАНОВИВ:

АТ «ПУМБ» звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 , про стягнення з неї заборгованості у розмірі 66 015, 31 грн. за кредитним договором № 01 від 27.09.2017 р. та судові витрати у розмірі 2 270, 00 грн.

Справу розглянути за відсутності представника позивача.

Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачка надала відзив, у якому просила у задоволенні позову відмовити (а.с.42-44).

Позивач відповідь на відзив суду не надав.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.1 ст.12, ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ЦК України).

Суд встановив, що у провадженні Веселівського районного суду перебувала цивільна справа № 313/1528/20 за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ярушевська Т.І., третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Веселівського районного суду від 30.03.2021 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

Ухвалюючи рішення про задоволення зазначеного позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що вказана заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «ПУМБ» за кредитним договором № 01 від 27.09. 2017 р. не є безспірною, що має преюдиціальне значення для вирішення цієї справи.

27.09.2017 р. відповідач підписала заяву №01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якої просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та надати кредитну картку. Просила банк встановити на поточний рахунок у гривнях, відкритий за цією заявою кредитний ліміт у сумі 30 000,00 грн. За вказаним договором АТ «ПУМБ» видав відповідачці банківську картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 30 000,00 грн.

Позивач на обґрунтування позовних вимог надав суду публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у редакції, що діє з 10.06.2017 р., яка не містить підпису відповідача та зазначення, що він ознайомлений із даною пропозицією.

Із виписки з рахунку ОСОБА_1 , підписаної представником позивача вбачається, що станом на 18.02.2021 р. включно заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № 01 складає 66 015,31 грн., в тому числі: 7 230,55 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 200,00 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 18 174,61 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 38 794,6 грн. - строкова заборгованість за сумою кредиту; 1 615,55 грн. - строкова заборгованість за процентами.

Суд вважає, що вказана виписка з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором № 01 станом на 18.02.2021 р. включно не є належним та допустимим доказом розміру заборгованості, оскільки не містить детального розрахунку заборгованості із зазначенням всіх складових заборгованості, а також не містить розміру надходження грошових коштів в рахунок погашення заборгованості із зазначенням дати їх надходження. Виписка не є документом бухгалтерського обліку.

Окрім цього, в матеріалах позовної заяви позивачем наданий документ, який має назву виписка/особовий рахунок з 27/02/2017 по 18/02/2021 і містить різні номери рахунків відповідача, проте, жодного пояснення того, яке вони мають відношення до договору № 01 від 27.09.2017 р. в позові не зазначено, враховуючи, що в заяві № 01 відповідач просив відкрити на його ім`я лише поточний рахунок НОМЕР_1 .

Також суд звертає увагу, що підсумкова сума виписки складає 1 615,55 грн., що не відповідає заявленому у позові розміру заборгованості.

У виписці/особовий рахунок з 27/02/2017 по 18/02/2021 вбачається (викладено у тому ж порядку, що у виписці): 30.01.2019 - оплата страхового платежу по договору у розмірі 30,67 грн.; 28.02.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 480,99 грн.; 30.05.2019 р.- оплата страхового платежу по договору у розмірі 470,52 грн.; 30.07.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 496,14 грн.; 30.08.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 535,01 грн.; 30.09.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 486,62 грн.; 31.10.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 509,93 грн.; 30.12.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 499,94 грн.; 30.01.2020 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 542,88 грн.; 30.03.2020 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 602,97 грн.; 01.04.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 504,38 грн.; 02.05.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 468,59 грн.; 01.07.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 506,98 грн.; 02.12.2019 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 502,36 грн.; 02.03.2020 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 574,33 грн.; 01.02.2021 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 782,79 грн.; 30.10.2017 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 372,82 грн.; 30.11.2017 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 369,31 грн.; 30.03.2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 359,99 грн.; 30.05.2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 435,48 грн.; 30.07.2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 437,13 грн.; 30.08.2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 118,51 грн.; 30.10 2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 383,53 грн.; 02.05.2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 362,49 грн.; 02.07.2018 р. - оплата страхового платежу по договору у розмірі 437,58 грн.; 01.10.2018 р. оплата страхового платежу по договору у розмірі 414,92 грн. Всього: 11 686,86 грн.

Суд зазначає, що з даної суми не зрозуміло з яких підстав оплата страхового платежу є заборгованістю за кредитним договором та до якої із заборгованостей - за сумою кредиту чи за процентами відноситься ця сума.

У формі заяви-приєднання № 01 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, невід`ємно містився розділ «Страхування життя з кредитною картою» та «Заява на приєднання до договору страхування «СС8808880».

Цей розділ не має умови про порядок та розмір нарахування страхового платежу.

Позивач не надав суду підтвердження, що після підписання відповідач отримала договір страхування, а також будь-якої інформації про те, де відповідачка може ознайомитися з умовами вказаного договору.

Щомісяця, під час нарахування суми заборгованості позивач самовільно нараховував та вираховував суму страхових платежів, тим самим штучно збільшуючи суму загальної заборгованості.

В матеріалах позовної заяви відсутнє підтвердження підстав списання коштів (виконання страхових платежів) за договором страхування, не додано сам договір страхування та доказів, які б підтверджували факт його укладення.

З наданих відповідачем долучених до відзиву на позов матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 30.07.2020 р. зверталась до позивача із письмовою заявою, яка містила незгоду на продовження строку кредитування, а також прохання повідомити розмір заборгованості за тілом кредиту, за процентами, за комісією, штрафами та пенею, а також інформацію щодо зміни кредитного ліміту, зміни річної процентної ставки, відсотків річних (а.с.51).

Вищезазначена заява була надіслана на адресу позивача цінним листом № 212 з описом вкладення, який відповідно до інформації пошукового ресурсу поштових відправлень офіційного сайту «Укрпошта» був одержаний позивачем 10.08.2020 р., однак позивач на заяву відповідача відповідь не надав.

Також суд зазначає, що позивач у позовній заяві вказує, що на підставі укладеного між сторонами договору № 01 від 27.09.2017 р. відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом у сумі 30 000,00 грн., що також відображено у заяві № 01 від 27.09.2017 р., позивач вказує на збільшення ліміту до 43 700,00 грн., однак не надає суду будь-яких доказів згоди відповідача на зміну кредитного ліміту та підстав такої зміни.

До позовної заяви не додається конкретний розрахунок суми заборгованості, з якого чітко повинно бути видно, в яких розмірах повинні були здійснюватись платежі, за які саме періоди часу виникла заборгованість, яка сума тіла кредиту, коли було здійснено нарахування відсотків та комісії, а також коли та в яких розмірах здійснювались внески на оплату кредитного боргу.

За відсутності доказів на підтвердження вказаних вище обставин, суд позбавлений можливості встановити чи наявна заборгованість у відповідача перед позивачем, який її розмір та коректність всіх боргових нарахувань.

Крім того, позивач, обґрунтовуючи позов, посилався на публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ» pumb.ua, як невід`ємну частину кредитного договору.

Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в редакції, що діє з 10.06.2017 р., яка надана позивачем на підтвердження позовних вимог, визначає: предмет договору; строк його дії та умови, згідно яких договір діє на невизначений строк і може бути розірваний за ініціативою сторін (п.2.4.1); види послуг, які надаються в рамках договору (п.3.6); права та обов`язки сторін; відповідальність сторін, та інші умови.

Матеріали позовної заяви не містять підтверджень, що саме цю публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в редакції, що діє з 10.06.2017 р., розумів відповідач та ознайомився і погодився з нею, підписуючи заяву № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч.ч.1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в порушення вказаної вище вимоги процесуального закону позивач не надав суду належних доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 перед позивачем кредитної заборгованості та її розміру.

Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор міг додати до позовної заяви публічну пропозицію на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Докази, що саме ця редакція публічної пропозиції існувала на момент підписання спірного договору матеріали позовної заяви не містять.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та порядок здійснення банком комплексного банківського обслуговування, відсутність у заяві № 01 домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, надана банком публічна пропозиція на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-V111 від 02.06.2016 р. висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Проте позивач не надав суду належних, допустимих,достовірних та достатніх доказів для доведення тих обставин , на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст.11, ст.ст.3, 15, 16 ЦК України, керуючись ст.ст.1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 66 015,31 грн. за кредитним договором № 01 від 27.09.2017 р. - відмовити.

Судові витрати на суму 2 270,00 грн., понесені АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» при зверненні до суду, залишити за позивачем.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://court.gov.ua/fair/sud0804.

Повний текст судового рішення складений 28.01.2022 р.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області А.О.Нагорний

21.01.2022