Справа № 315/1793/21
Номер провадження № 2/315/61/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі головуючої: судді Телегуз С.М., за участю секретаря Дмитренко В.В., представника позивача: адвоката Ференець О.Є., розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання працівника звільненим, стягнення грошових коштів, належних працівнику при звільненні, та середнього заробітку за час затримки вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2021 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання працівника звільненим, стягнення грошових коштів, належних працівнику при звільненні, та середнього заробітку за час затримки вимушеного прогулу.

29.12.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання по суті.

В обґрунтування позову зазначила, що згідно наказу №2-к від 18.05.2021 року вона була прийнята відповідачем (ФОП) на постійне місце роботи на посаду продавець-консультант. На підтвердження оформлення трудових відносин 19.05.2021 року між сторонами укладено трудовий договір та зроблено в трудовій книжці позивача запис про прийняття на роботу із посиланням на те, що роботодавець має статус ФОП. Під час виплати позивачу заробітної плати за трудовим договором відповідачем здійснювалося нарахування, утримання та перерахування до бюджету належних податків, тобто виконувалися функції податкового агента.

19.10.2021 року, з`явившись на своє робоче місце (салон м`яких меблів в торгівельному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 ) позивач з`ясувала, що відповідач з`їхала з орендованого приміщення та вивезла з нього всю продукцію, в зв`язку з цим постати до роботи позивач не змогла. Всі спроби зв`язатися із відповідачем результату не дали, на телефонні дзвінки відповідач не реагує, жодної інформації про її місцезнаходження позивач не має, тому позивач звернулася до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та дізналася, що 18.10.2021 року зареєстровано припинення державної реєстрації відповідача як ФОП (номер запису №001011507, підстава: власне рішення).

Враховуючи, що трудові відносини між сторонами були нерозривно пов`язані із підприємницькою діяльністю відповідача, остання, приймаючи рішення про припинення державної реєстрації ФОП, мала розірвати трудовий договір з позивачем за п.1 ст.40 КЗпП України. Невиконання відповідачем вказаних обов`язків порушує права позивача, зокрема, на реєстрацію як безробітної в службі зайнятості, а також в подальшому працевлаштуванню. За таких обставин позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх прав шляхом встановлення факту припинення трудових відносин з 18.10.2021 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, адже цей факт має місце, але не оформлений відповідачем у встановлений законом спосіб.

Станом на 18.10.2021 року (дата припинення державної реєстрації відповідача як ФОП та дата фактичного припинення трудових відносин), відповідачем не виплачено позивачу залишок заробітної плати за вересень 2021 року (після виплати авансу), а також не здійснено розрахунок за відпрацьований період жовтня 2021 року, що в грошовому виразі складає 6930 грн. (за вересень 3300 грн., за жовтень 3630 грн.)

Щодо компенсації за невикористані відпустки, то згідно п.2 розділу 11 Порядку обчислення середньої заробітної плати - обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, тому, середньоденна заробітна плата позивача для обчислення компенсації за невикористану відпустку складає: 220,17 грн. Пунктом 6 договору сторони визначили, що позивачу надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 дні. За відпрацьований період з 19.05.2021 року по 18.10.2021 року позивачу належить компенсація за 10 днів невикористаної відпустки (24 / 365 * 153 = 10,06), в грошовому еквіваленті розмір компенсації складає: 220,17 грн. * 10 днів = 2201,70 грн.

За таких обставин належна позивачу згідно ст.44 КЗпП України вихідна допомога в зв`язку із звільненням через припинення підприємницької діяльності відповідача (п.1 ст.40 КЗпП України), з огляду на наведені вище розміри нарахованих сум протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю звільнення - жовтню 2021 року (серпень і вересень) складає 6600 грн.

Таким чином, в день звільнення відповідач мала сплатити позивачу: 6930 грн. (борг по заробітній платі) + 2201,70 грн. (компенсація за невикористану відпустку) + 6600 грн. (вихідна допомога) = 15731,70 грн.

Також, ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації, тому, середньоденна заробітна плата позивача за серпень-вересень 2021 року складає 306,98 грн.

Отже, враховуючи, що з моменту фактичного припинення трудового договору (18.10.2021 року) до моменту звернення до суду (22.11.2021 року) минуло 25 робочих днів, сума середнього заробітку позивача, що підлягає стягненню додатково до основної суми складає: 306,98 грн. * 25 днів = 7674,50 грн.

З цього приводу позивач звертає увагу, що затримка розрахунку та видачі наказу про звільнення пов`язані з порушенням відповідачем трудових прав позивача, з моменту порушення прав позивача до звернення до суду минуло п`ять тижнів, протягом яких позивач намагалася з`ясувати, що відбулося, тож немає підстав вважати, що позивач навмисно зволікала із зверненням до суду з метою штучного збільшення компенсаційної виплати, заявлена до стягнення сума, у співставленні з майновими втратами позивача, пов`язаними з втратою роботи, неотриманням розрахунку та неможливістю наступного працевлаштування, є цілком співмірною компенсацією.

Також, сам факт припинення державної реєстрації відповідача як ФОП не означає автоматично припинення трудових відносин, однак, це припинення фактично відбулося, адже втрата відповідачем статусу ФОП виключає саму можливість надання роботи, тому доречно звернутися до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Прохала визнати її звільненою з посади продавця-консультанта ФОП ОСОБА_2 з 18.10.2021 року за п.1 ст.40 КЗпП України, стягнути з відповідача на користь позивача 15731,70 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат, належних працівнику при звільненні; середній заробіток за весь період вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, що станом на дату подання позову складає 7674,50 грн.; витрати із сплати судового збору в розмірі 1816 грн. та витрати із оплати професійної правничої допомоги в розмірі фактично понесених витрат, який буде визначений в порядку, встановленому ч.8 ст.141 ЦПК України.

27.01.2022 року до суду звернулася ОСОБА_1 з клопотанням про долучення до матеріалів справи документів на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні представник позивача: адвокат Ференець О.Є. позовну заяву підтримав та прохав задовольнити, також прохав стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 9000 грн., які підтверджені відповідними доказами.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлена належним чином.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлена належним чином, 21.01.2022 року подала клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Малинівка Целіноградського району Целіноградської області народилася позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 14.06.2006 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області(а.с.26-27).

19.05.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено трудовий договір на невизначений строк, відповідно до якого позивач прийнята на роботу продавцем-консультантом з заробітною платою 6500 грн. на місяць, тривалість щорічної оплачуваної відпустки складає 24 дні (а.с.13-14).

З 19.05.2021 року позивач ОСОБА_1 прийнята на постійне місце роботи на посаду продавець-консультант з посадовим окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копією наказу №2-к від 18.05.2021 року ФОП ОСОБА_2 (а.с.10), копією повідомлення про прийняття працівника на роботу від 18.05.2021 року (а.с.11) та роздруківкою з електронного кабінету платника ФОП ОСОБА_2 від 18.05.2021 року (а.с.12).

19.05.2021 року на підтвердження оформлення трудових відносин у трудовій книжці позивача ОСОБА_1 зроблено відповідний запис, а саме: №11 від 19.05.2021 року, ФОП ОСОБА_2 , прийнята на посаду продавця-консультанта відповідно наказу №2-к від 18.05.2021 року (а.с.15).

19.10.2021 року позивач ОСОБА_1 з`явилась на своє робоче місце (салон м`яких меблів в торгівельному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 ) та з`ясувала, що відповідач з`їхала з орендованого приміщення та вивезла з нього всю продукцію, в зв`язку з цим постати до роботи вона не змогла, всі спроби зв`язатися із відповідачем результату не дали, на телефонні дзвінки відповідач не реагувала, жодної інформації про її місцезнаходження у позивача не було, що підтверджується позовом.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 18.10.2021 року зареєстровано припинення державної реєстрації відповідача ОСОБА_2 як ФОП (дата запису 18.10.2021 року, номер запису №001011507, підстава: власне рішення) (а.с.16).

Станом на 18.10.2021 року (дата припинення державної реєстрації відповідача як ФОП та дата фактичного припинення трудових відносин), відповідачем не виплачено позивачу залишок заробітної плати за вересень 2021 року, не здійснено розрахунок за відпрацьований період жовтня 2021 року, не виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні.

04.11.2021 року позивач звернулася до відповідача з заявою щодо оформлення звільнення та проведення відповідного розрахунку, яка залишена відповідачем без задоволення (а.с.22-23).

05.11.2021 року Київська обласна прокуратура направила звернення позивача щодо неотримання заробітної плати за належністю до Головного управління Держпраці у Київській області (а.с.24).

На підтвердження факту отримання заробітної плати та її розміру позивач надала суду виписку по її картковому рахунку за період з 04.06.2021 року по 09.11.2021 року, згідно якого наявні записи про зарахування заробітної плати згідно відомості за 07.06.2021 року в сумі 2616,25 грн., за 17.06.2021 року в сумі 2616,25 грн., за 07.07.2021 року в сумі 2616,25 грн., за 20.07.2021 року в сумі 2854,09 грн., за 06.08.2021 року в сумі 2378,41 грн., за 20.08.2021 року в сумі 2783 грн., за 06.09.2021 року в сумі 2530 грн., за 21.09.2021 року в сумі 2656,50 грн. (а.с.17-20).

Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного:

Відповідно ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом Законів про працю України.

Стаття ст.43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційний Суд України у Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст.13, ч.ч.1, 2, 7 ст.43 Конституції України).

Згідно ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава зокрема гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників .

Відповідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку...

Відповідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

У п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Судом встановлено, що до суду звернулася позивач, як найманий працівник - продавець-консультант за трудовим договором, укладеним з фізичною особою-підприємцем на невизначений строк, яка фактично звільнена з роботи 18.10.2021 року у зв`язку з припиненням державної реєстрації роботодавця як ФОП, яка в порушення норм трудового законодавства не розірвала з позивачем трудовий договір за п.1 ст.40 КЗпП України, не виплатила належну позивачу заробітну плату та інші виплати, належні працівнику при звільненні, та компенсацію за невикористану відпустку, з позовом до відповідача про визнання її звільненою з 18.10.2021 року за п.1 ст.40 КЗпП України, стягнення на її користь заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат, належних працівнику при звільненні, в сумі 15731,70 грн. та середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні в сумі 7674,50 грн.

Судом встановлено, що підставою виникнення прав та обов`язків сторін є трудовий договір, укладений 19.05.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на невизначений строк, відповідно до якого позивач прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта.

Однак, фактично трудові відносини між сторонами припинилися 18.10.2021 року у зв`язку з припиненням державної реєстрації роботодавця як ФОП, при цьому, станом на 18.10.2021 року відповідач не розірвала з позивачем трудовий договір за п.1 ст.40 КЗпП України, не виплатила позивачу залишок заробітної плати за вересень 2021 року, не здійснила розрахунок за відпрацьований період жовтня 2021 року, не виплатила компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні.

Суд вважає, що обставина, на яку посилається позивач, як на підставу свого позову, а саме: фактичне припинення трудових відносин між сторонами з 18.10.2021 року у зв`язку з припиненням державної реєстрації роботодавця як ФОП, без належного оформлення припинення трудових відносин, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні під час її перевірки достовірними, належними та допустимими доказами, крім того, відповідачем визнано позовні вимоги позивача в повному обсязі, а отже і обставини справи, тому суд з огляду на законодавчу гарантію правового захисту від незаконного звільнення, вважає, що порушені трудові права позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд погоджується з розрахунками позивача щодо розміру заборгованості з виплати заробітної плати, розміру компенсації за невикористану відпустку, розміру вихідної допомоги при звільненні та розміру середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідачем вказані розрахунки не спростовані, доказів протилежного не надано, навпаки, відповідачем визнано позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Розрахунок заборгованості з виплати заробітної плати: посадовий оклад з 01.08.2021 року - 6600 грн., нараховано за вересень 2021 року - 6600 грн., фактично виплачено за вересень 2021 року - 2656,50 грн., заборгованість за вересень 2021 року - 3300 грн., нараховано за жовтень 2021 року - 3630 грн., фактично виплачено за жовтень 2021 року - 0 грн., заборгованість за жовтень 2021 року - 3630 грн., всього: 6930 грн.

Розрахунок компенсації за невикористану відпустку: тривалість відпустки - 24 календарних дні, за відпрацьований період з 19.05.2021 року по 18.10.2021 року (24 дня / 365 днів * 153 днів = 10,06 днів невикористаної відпустки), середньоденна заробітна плата - 220,17 грн., компенсація складає: 220,17 грн. * 10 днів = 2201,70 грн.

Розрахунок вихідної допомоги при звільненні: відповідно ч.1 ст.44 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що складає 6600 грн.

Розрахунок середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні: з моменту фактичного припинення трудового договору 18.10.2021 року до моменту звернення до суду з позовом 22.11.2021 року - 25 днів, середньоденна заробітна плата 306,98 грн., середній заробіток складає: 306,98 грн. * 25 днів = 7674,50 грн.

Крім того, відповідно ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнала пред`явлений до неї позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд враховуючи положення ст.206 ЦПК України, ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

А тому рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, відповідно ч.1 ст.430 ЦПК України підлягає негайному виконанню.

Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Щодо вимоги позивача про стягнення на її користь витрат на сплату судового збору.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, задоволенню підлягає вимога про стягнення витрат по сплаті судового збору з відповідача в розмірі 1816 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 9000 грн.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем 27.01.2022 року надано суду докази на підтвердження понесених витрат: копію Договору №11/11 про надання професійної правової допомоги від 10.11.2021 року; копію Акту №1 від 16.11.2021 року надання-прийому професійних правничих послуг по Етапу 1 Договору №11/11 від 10.11.2021 року про надання професійної правової допомоги (13 годин роботи з розрахунку 500 грн. за годину на суму 6500 грн.); копію Акту №2 від 26.01.2022 року надання-прийому професійних правничих послуг по Етапу 2 Договору №11/11 від 10.11.2021 року про надання професійної правової допомоги (8 годин роботи з розрахунку 500 грн. за годину на суму 2500 грн.); копію прибуткового касового ордеру №01/11 від 16.11.2021 року на суму 6500 грн.; копію прибуткового касового ордеру №001/01 від 26.01.2022 року на суму 2500 грн.; копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №300 на ім`я ОСОБА_3 ; копію Посвідчення адвоката №300 від 30.07.2003 року на ім`я ОСОБА_3 ; копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 25.01.2022 року.

Таким чином, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 9000 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 76-83, 137, 141, 206, 223, 258-259, 264-265, 268, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 5-1, 21, 40, 44, 47, 116, 117, 233, 235 КЗпП України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання працівника звільненим, стягнення грошових коштів, належних працівнику при звільненні, та середнього заробітку за час затримки вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , звільненою з посади продавця-консультанта фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 18.10.2021 року за п.1 ст.40 КЗпП України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , заборгованість з виплати заробітної плати та інших виплат, належних працівнику при звільненні, в сумі 15731,70 грн.; середній заробіток за весь період вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні в сумі 7674,50 грн.; витрати із сплати судового збору в розмірі 1816 грн., та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 9000 грн.,а всього в сумі 34222,20 грн. (тридцять чотири тисячі двісті двадцять дві гривні 20 копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 31.01.2022 року.

Суддя: С.М.Телегуз