Провадження № 2/219/432/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Лапченко О.М.,

за участі секретаря Лосинської І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, згідно якого просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є наймачем квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі також зареєстровані ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_2 - донька, ОСОБА_3 - онук, але з 2014 року його донька та онук виїхали за межі України. Реєстрація відповідачів в квартирі створює позивачу перешкоди вільного користування та розпорядження належним йому майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушений звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від позивача надійшла заява, згідно якої він просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Разом з тим, від представника відповідачів - адвоката Романенка О.В. надійшло клопотання, згідно якого він просив долучити до матеріалів справи заяви відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та копії паспортів. Згідно вказаних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили розглянути справу про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у їх відсутність, позовні вимоги визнали у повному обсязі, зазначили, що постійно проживають у м. Кстово Нижньогородської області РФ.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів 06.02.1987 року ОСОБА_1 як наймачу був виданий ордер на житлове приміщення № 53/87 на право зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з членами сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Згідно довідки, яка видана керівником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - наймач; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - дружина; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - донька; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - онук (а.с.10).

На запит суду щодо реєстрації відповідачів першим заступником міського голови Бахмутської міської ради Донецької області Сутковим М.В. повідомлено, що за даними реєстру Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади, місце проживання фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.150).

Згідно акту про не проживання від 01 вересня 2021 року, складеного керівником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ОСОБА_8 у присутності сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , була проведена перевірка паспортного режиму квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Перевіркою встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за вказаною адресою з 29.06.1999 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за вказаною адресою з 07.08.2002 року, але фактично не проживають з лютого 2014 року по теперішній час (а.с.11).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не проживають.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.

Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, нею не користуються, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд,

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом 30-ти днів з моменту його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя О.М. Лапченко 28.01.2022