ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року

м. Черкаси

справа № 707/1490/21 провадження № 22-ц/821/210/22 категорія 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Сільськогосподарське приватне підприємство «РВД-АГРО»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СПП «РВД-АГРО», у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд стягнути з СПП «РВД-АГРО» на його користь:

- невиплачену заробітну плату за період з 01 грудня 2020 року по 11 березня 2021 року в розмірі 26 005 грн. 92 коп., що включає компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 976 грн. 92 коп.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2021 року по 02 липня 2021 року в розмірі 44 432 грн. 85 коп.;

- моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 31 серпня 2018 року був прийнятий на роботу в СПП «РВД-АГРО» на посаду водія автотранспортних засобів 1 класу в автогараж.

11 березня 2021 року його звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

При цьому позивачу не було виплачено у повному обсязі заробітну за плату за три попередні місяці роботи (з 01 грудня 2020 року) та всі належні йому платежі.

Заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем становить 26 005 грн. 92 коп. та включає компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 976 гривень 92 копійки.

Повний розрахунок із позивачем не проведено, а тому він просив суд, крім невиплаченої заробітної плати, стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11 березня 2021 року по 02 липня 2021 року в розмірі 44 432 грн. 85 коп., а також моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

В обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач вказує, що дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати у період його роботи на підприємстві та не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили його у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування позивача та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та зумовило необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з СПП «РВД-АГРО» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 грудня 2020 року по 11 березня 2021 року в розмірі 26 005 грн. 92 коп., утримавши із вказаної суми всі обов`язкові платежі та збори.

Стягнуто з СПП «РВД-АГРО» на користь ОСОБА_1 середньоденний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2021 року по 02 липня 2021 року включно в сумі 12 000 грн., утримавши із вказаної суми всі обов`язкові платежі та збори.

Стягнуто із СПП «РВД-АГРО» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір пропорційно розміру відхилених позовних вимог в сумі 1 480 грн. 04 коп.

Стягнуто із СПП «РВД-АГРО» на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 243 грн. 96 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду було встановлено, що станом на 13 червня 2021 року заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати перед позивачем складала 26 005,92 грн., у тому числі компенсації за невикористану відпустку - 2 976,92 грн.

Відповідачем не заперечується факт наявності заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 та її розмір.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що у разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Оскільки позивачем заявлено вимогу щодо стягнення середнього заробітку по 02 липня 2021 включно, суд першої інстанції задовольнив вказану вимогу по заявлену позивачем дату.

Крім того, судом було встановлено, що внаслідок невиплати ОСОБА_1 у день звільнення всіх сум, що належали останньому від підприємства, порушені конституційні та трудові права позивача.

При цьому, враховуючи тривалість такого порушення, принципи співмірності, розумності та справедливості, суд визнав, що розмір моральної шкоди в сумі 1 000 грн. є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача та дійшов висновку про задоволення вказаної позовної вимоги саме в такому розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі СПП «РВД-АГРО» просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2021 року в частині відмови у розстроченні виконання рішення суду та ухвалити нове рішення, яким розстрочити виконання рішення суду на три місяці в рівних частинах. Крім того, зменшити суму стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та відмовити в стягненні моральної шкоди.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд не врахував, що він може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум в повному обсязі чи частково, оскільки таке стягнення є компенсацією працівникові майнових втрать, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунку з боку роботодавця. На думку підприємства, належною сумою компенсації є сума 3 227 грн. 98 коп., а не 12 000 грн., як зазначено у рішенні суду.

Крім того, на даний час у підприємства тяжкий фінансовий стан та існує заборгованість перед працівниками і контрагентами, тому СПП «РВД-АГРО» вважає, що суд міг розстрочити виконання рішення суду помісячно в рівних частинах, оскільки відповідач повністю визнає борг перед позивачем, однак цього не зробив, а відтак в частині погашення боргу судове рішення підлягає скасуванню та стягненню із розстроченням виконання.

Також, СПП «РВД-АГРО» вважає безпідставним задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки вважає, що шкода у невиплаті заборгованості виникла не з вини підприємства, а за збігом обставин через відсутність коштів та фінансування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом № 138-к від 30 серпня 2018 року з 31 серпня 2018 року прийнятий на роботу в СПП «РВД-АГРО» на посаду водія автотранспортних засобів 1 класу в автогараж.

Наказом № 34-к від 11 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Вказані обставини стверджуються копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 26).

Згідно копії довідки СПП «РВД-АГРО» № 147 від 22 червня 2021 року вбачається, що станом на 13 червня 2021 року заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати перед позивачем складала 26 005,92 грн., у тому числі компенсації за невикористану відпустку - 2 976,92 грн. (а.с. 27).

Під час розгляду справи було достовірно встановлено і дана обставина не заперечується сторонами та визнається відповідачем, що у СПП «РВД-АГРО» має наявну заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 щодо виплати заробітної плати при звільненні. Також, відповідачем не оспорюється розмір заборгованості, який як вже зазначено вище складає 26 00,92 грн..

Отже, як вбачається з вище приведених обставин, спір між сторонами виник з приводу невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, при цьому відповідач не заперечує ні самого факту наявності заборгованості, ні її розміру. Однак, не заперечуючи проти вищевказаних обставин, відповідачем зазначено, що підставою наявності заборгованості є скрутний матеріально-фінансовий стан підприємства, через який неможливо здійснити всі виплати позивачу.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що положеннями статті 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці».

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Ч. 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Крім того, частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Під час розгляду справи, районний суд встановив, що відповідачем відповідачем не дотримано вказаних вище вимог чинного законодавства, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 складає 26 005,92 грн.

Відтак, суд дійшов правильного висновку, що права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог в частині виплати заборгованості по заробітній платі.

Крім того, судом правильно враховано, що вразі доведеності вимог щодо заборгованості по заробітній платі при звільненні, працівник має право на стягнення з відповідача на свою користь компенсації за час затримки розрахунку при звільненні і таку вимогу позивачем було заявлено.

Ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника, а у разі, якщо працівник у день звільнення не працював, - зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того, Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 225/4384/16-ц (провадження № 61-20694св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Так, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц (провадження № 61-14433св18).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку з виплати ОСОБА_1 заробітної плати, суду належить встановити: чи мала місце така затримка; у разі наявності затримки - встановити період затримки, який необхідно рахувати від дати звільнення по день фактичної виплати заборгованості із заробітної плати або день винесення рішення суду; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку суд першої інстанції врахував, що позивача було звільнено 11 березня 2021 року, тому при визначенні суми розрахунку правомірно визначив період (січень, лютий 2021 року), з якого повинна обраховуватися сума середнього заробітку.

При визначенні кількості робочих днів суд правильно виходив із п`ятиденного робочого тижня та даних, наведених у листі Мінекономіки України від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік».

Загальна кількість робочих днів за січень 2021 року становила 19 днів, а за лютий 2021 року - 20 днів.

Відтак, сума робочих днів за січень 2021 року та лютий 2021 року складає 19 + 20 = 39 днів.

З копії довідки про доходи № 112 від 27 квітня 2021 року, виданої ОСОБА_1 СПП «РВД-АГРО», заробітна плата позивача за два останні місяці роботи становила 5 782 грн. 36 коп. у січні 2021 року та 9 130 грн. 10 коп. у лютому 2021 року (а.с. 28).

Таким чином, заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата, що враховується судом для визначення середньоденного заробітку склала 14 912 грн. 46 коп., а середньоденний заробіток склав 382 грн. 37 коп.

Час затримки розрахунку за період з 11 березня 2021 року (день звільнення) по 02 липня 2021 року (дата, заявлена позивачем) складає 77 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку визначено судом 382,37 грн. * 77 робочих днів = 29 442,49 грн.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Районний суд врахував, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Разом з тим у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України суд першої інстанції врахував:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

При цьому суд врахував ту обставину, що позивач пропрацював близько двох з половиною років у відповідача, був звільнений за згодою сторін, на момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 26 005 грн. 92 коп. У той же час, наразі відповідач має складний фінансовий стан та заборгованість перед значною кількістю контрагентів та працівників.

Отже, районний суд вбачав очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому суд визнав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 12 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, вважає, що він повністю узгоджується з позиціями Верхового Суду та відповідає вимогам чинного законодавства. Крім цього, визначена районний судом сума стягнення середнього заробітку не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Оскаржуючи рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, СПП «РВД-АГРО» зазначило, що стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача є безпідставним, оскільки в діях СПП «РВД-АГРО» відсутня вина, а невиплата коштів сталася через відсутність коштів на підприємстві. Такі доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції визнає необгрунтованими із слідуючих підстав.

Так, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди.

Суд першої інстанції визначив правильно протиправність дій відповідача, які полягали в тому, що з позивачем не було проведено належного розрахунку по заробітній платі у день його звільнення. Відсутність коштів на підприємстві не є підставою для захисту прав позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди, оскільки, відповідальність за шкоду, завдану позивачу, покладено саме на роботодавця, тобто відповідача у справі СПП «РВД-АГРО».

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) судам роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тобто, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Внаслідок невиплати ОСОБА_1 у день звільнення всіх сум, що належали останьому від підприємства, порушені конституційні та трудові права позивача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції враховував вимоги розумності і справедливості.

Окремо суд акцентував увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників.

Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

За наведених обставин, суд дійшов правильного висновку про те, що порушення відповідачем законних прав позивача, яке полягало в не проведенні з ним розрахунку у день звільнення, призвело до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

При цьому, враховуючи тривалість такого порушення, принципи співмірності, розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про розмір моральної шкоди в сумі 1 000 грн., оскільки така сума є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги СПП «РВД-АГРО» про неправомірну відмову суду першої інстанції в розстроченні виконання рішення суду строком на три місяці рівними частинами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначається в рішенні.

Наведені норми не містять конкретного переліку обставин для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення, а лише встановлюють критерії для їх визначення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення у справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тяжким фінансовим станом підприємства, заборгованістю перед працівниками і контрагентами, загрозою банкрутства, відсутністю вини відповідача у виникненні боргу, визнанням основного боргу та його поступовим погашенням.

Суд першої інстанції правильно визначив ту обставину, що збитковість діяльності підприємства, наявність у нього заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем, як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення.

Разом з тим, підстави, а саме наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), залежать від предмету спору та від правової природи боргу.

Разом з тим, наведені СПП «РВД-АГРО» підстави для розстрочення виконання рішення суду не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, а лише відображають поточну господарську діяльність відповідача, та не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення. Відтак, висновок суду про відмову в розстроченні виконання рішення суду рівними платежами в даному випадку є правильним і підстав для його скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

Крім того, висновок суду в частині розподілу судових витрат є також правильним, перевірений судом апеляційної інстанції та визнаний таким, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак