22-ц/804/561/22
266/4425/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„25 січня 2022 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 266/4425/21
Номер провадження 22-ц/804/561/22
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.
за участю секретаря: Грішко С.В.
учасники справи :
відповідач ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2021 року головуючого судді Іванця О.Д. зі складанням повного тексту судового рішення 13 грудня 2021 року по цивільній справі про розірвання шлюбу,-
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зазначаючи, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 1998 року. Шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської районної адміністрації м. Маріуполя, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №78. Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси та вони проживають окремо більше одинадцяти років. У сторін різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння, вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Відповідач заперечує проти розірвання шлюбу, внаслідок чого позивач не має можливості розірвати шлюб через органи РАЦС. Позивач вважає, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище ОСОБА_3 .
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації міста Маріуполя, 04 червня 1998 року, актовий запис №78 розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_5 змінено на дошлюбне « ОСОБА_3 ».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та закрити провадження по справі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що визначаючи строк для примирення лише 1 місяць судом не враховано, що шлюб між сторонами тривав 23 роки. Весь місяць відповідач знаходився у стадії депресії та відчуження: нісенітниці та безпорадності. Судом зазначаючи, що відповідачем не надано доказів на підтвердження здійснення дієвих заходів спрямованих на примирення сторін, не враховано вік відповідача, а саме 70 років та його психологічний стан протягом місяця, судом не встановлено та не прописано, які потрібно надати належні докази для примирення з боку відповідача. Вважає, що право на примирення з боку відповідача є абсолютним і безумовним, тому суд не повинен ставити під сумнів щирість переконань, щодо примирення сторін. 09 грудня 2021 року суду була надана заява з проханням відкласти розгляд справи на іншу дату, враховуючи погіршення самопочуття, емоційний, фізичний та психологічний стан в якому знаходився відповідач та його вік, однак судом було встановлено, що відповідач безпідставно просив відкласти розгляд справи, що має ознаки умисного затягування судового розгляду шляхом зловживання своїми правами.

Крім того, судом не вжито заходів щодо зустрічі в суді обох сторін, не з`ясовані подробиці дійсної причини розлучення. Суд дійшов до висновку про розірвання шлюбу подружжя, оскільки примирення між ними неможливе через небажання зберегти сім`ю, проте, судом не встановлено, чи дійсно ОСОБА_1 не мешкала та не вела спільного господарства з відповідачем, тобто, в матеріалах справи відсутні докази щодо не проживання позивача за зазначеною адресою протягом 11 років. Вважає, що у суду відсутні підстави для такого висновку. Так, відповідач неодноразово вказував та просив суд надати час для примирення, натомість судом прийнято рішення та не надано достатнього часу для примирення. Вважає, що суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу безпосередньо у їх випадку, не з`ясувавши фактичні взаємини між подружжям, та не вжив достатніх заходів для примирення сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зокрема зазначаючи, що шлюб фактично припинив існування 31 грудня 2009 року, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач з відповідачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть більше 10 років, що у сторін різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, втрачено почуття любові та поваги один до одного, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, родина розпалася остаточно і у подальшому збережена бути не може. Судом приймалися міри для збереження сім`ї, а саме, за клопотанням відповідача було надано сторонам строк для примирення загальною тривалістю 1 місяць. Вона, як позивач, заперечувала проти надання строку для примирення, оскільки, більше ніж 10 років між сторонами не існує поняття шлюб, вони живуть окремо вже більш ніж 10 років, не піклуються один про одного, тобто шлюб фактично припинив існування, тому, вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи і прийняв законне та обґрунтоване рішення у справі.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з*явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 13 січня 2022 року судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.52). Надав клопотання про відкладення розгляду справи ,у зв*язку з тривожним станом,який відображається на його фізичному здоров*ї у вигляді болю в серці,підняття тиску,постійному занепаді сил,а також у зв*язку з необхідністю ознайомлення з відзивом на скаргу ОСОБА_1 та іншими матеріалами справи (а.с.64).

ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 17 січня 2022 року судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.63). Надала суду заяву про можливість розгляду справи без її участі, зазначаючи, що у зв`язку з діями відповідача, поданням ним позову про поділ майна подружжя, намагання її принизити, зазначення відповідачем у всіх заявах та позові образливих фраз щодо неї, вона знаходиться у нервовому стані та кожна зустріч з відповідачем є для неї стресом, тому, вона не бажає з ним бачитись. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2021 року залишити без змін (а.с. 62).

Апеляційний суд , при розгляді заяви відповідача ОСОБА_2 , враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим, з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату,час і місце розгляду справи,в тому числі і відповідача ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції не вбачає перешкод для розгляду справи.

Крім того,слід зазначити ,що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду,основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні . Така правова позиція викладена Верховним Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 .

Відповідач скористався своїм правом на апеляційне оскарження,в скарзі детально виклав свою правову позицію (а.с.35-39),апеляційний суд,у свою чергу,відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на зазначене,відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України,враховуючи відсутність підстав,які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні,апеляційний суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи .

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сім*я позивача та відповідача фактично розпалася та існує тільки формально,оскільки протягом тривалого часу вони не підтримують сімейних стосунків і не ведуть подружнього життя, а подальше перебування їх у шлюбі суперечить інтересам кожного та порушує засади добровільності шлюбу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , зареєстрованого Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації м. Маріуполя, 04 червня 1998 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 78( а.с.6).

Звернувшись до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть більше 10 років. Неповнолітніх дітей не мають (а.с.1-3).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2021 року за клопотанням ОСОБА_2 сторонам надано строк для примирення один місяць, провадження у даній справі зупинене до закінчення строку примирення (а.с.25).

До суду першої інстанції, а ні позивач, а ні відповідач не надали доказів на підтвердження, що ними за час відведений для примирення здійснювалися дії, направлені на збереження сім`ї та навпаки, позивач наполягала на розірванні шлюбу.

06 грудня 2021 року ОСОБА_1 надала заяву, згідно з якою заперечувала примирення з відповідачем, підтримала вимоги позову, наполягала на розірвання шлюбу, просила розглянути справу без її участі (а.с.27).

09 грудня 2021 року, ОСОБА_2 надав заяву, згідно з якою бажав особисто приймати участь у розгляді справи, в подальшому примиритися з дружиною та проживати разом, у зв`язку з поганим самопочуттям просив відкласти розгляд призначений на 10 грудня 2021 року на іншу дату (а.с.28).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилалася на те, що протягом тривалого часу сторони не підтримують подружніх стосунків, шлюб існує формально, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача.

Судом апеляційної інстанції враховано, що у відповідності до вимог статті 111 СК України судом першої інстанції було вжито заходи щодо збереження шлюбу з наданням сторонам строку на примирення 1 місяць, після завершення якого встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені остаточно, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції не з`ясовано фактичні обставини, не вжито заходів щодо зустрічі в суді обох сторін, що судом не враховано тривалість шлюбу 23 роки, вік відповідача 70 років, емоційний, фізичний та психологічний стан відповідача, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 12 ЦПК України відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставини, а згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин, переоцінки доказів та наполягання на збереженні сім`ї, проти чого категорично заперечує позивач. Відповідачем не наведено ніяких нових обставин, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин зроблених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду,тобто, підстави для його скасування і задоволення скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат понесених відповідачем за подання апеляційної скарги, апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 25 січня 2022 року .

Судді: