КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1941/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/44316/19-ц

20 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Ющенко Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Офісу Генерального прокурора Петрика Віталія Анатолійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа на стороні відповідача Генеральний прокурор України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и в:

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокурори України, третя особа на стороні відповідача Генеральний прокурор України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року у вечірньому випуску ТСН, о 19:30 год., ОСОБА_2 дав інтерв`ю журналісту інформаційного агентства Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_7. У підводці сюжету ОСОБА_2 був представлений як Генеральний прокурор України, під час інтерв`ю виступав як посадова особа Генеральної прокуратури України, коментуючи деталі кримінальної справи, яка перебуває в провадженні Генеральної прокуратури України, та запрошував на допит ОСОБА_1 , як колишнього Ірпінського міського голову та кандидата у народні депутати. Зазначений сюжет випуску ТСН супроводжувався підводками наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Коментуючи кримінальне провадження «ІНФОРМАЦІЯ_5.»

Позивач вважає, що вказана вище інформація стосується безпосередньо його, ОСОБА_1 , оскільки Генеральний прокурор України називав його прізвище, посаду Ірпінського міського голови, яку він займав у період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року, а її поширення посадовою особою в інтерв`ю, яка, на думку позивача, є недостовірною, порушує його немайнові права, принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Зазначав, що висловлюванням Генерального прокурора України довіряють усі громадяни, які сприймають цю інформацію як таку, що йде з офіційного джерела та озвучується посадовою особою високого рангу правоохоронного органу держави, який у своїй діяльності має керуватися виключно законом, у спосіб та в порядку, встановленому законом.

Характер поширеної щодо нього інформації є фактичним твердженням про подвійне фінансування проектування та будівництва парку, про створення злочинної організації, про сплату позивачем 30 (тридцяти) мільйонів гривень в рамках розслідування справи з несплати податків та про наявність у позивача податкового зобов`язання у розмірі 70 (сімдесяти) мільйонів гривень, оскільки наводилась Генеральним прокурором України ОСОБА_2 виключно як факти, у стверджувальній формі, беззаперечно та як офіційна інформація від посадової особи правоохоронного органу.

Разом з цим, такі фактичні твердження потребують доведення, мають базуватися на відповідних фактах та доказах, чого у даному випадку немає. На сьогоднішній день відсутнє будь-яке рішення чи вирок суду, а також висновки іншого компетентного органу України, які б підтверджували та які б давали підстави вважати факти, викладені посадовою особою відносно позивача в сюжеті ТСН , встановленими.

Таким чином, вказана вище недостовірна інформація фактично ввела в оману невизначене коло осіб, зокрема виборців 95 виборчого округу, по якому позивач балотувався в народні депутати, а також усіх глядачів телекомпанії «Студія 1+1», випуски яких транслювались на території усієї України, та сформувала негативний образ про позивача, як кандидата в народні депутати, оскільки була поширена саме напередодні дня голосування 21 липня 2019 року. При цьому поширена інформація є негативною й такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує його честь, гідність та ділову репетицію.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка міститься у сюжеті ТСН від ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 19:30 год. під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6».

Зобов`язати Генеральну прокуратуру України з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати вказану вище недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України https://www.gp.gov.ua/ повідомлення про ухвалене у справі рішення та публікації резолютивної частини цього рішення, а також шляхом офіційного виступу Генерального прокурора України у випуску ТСН Телерадіокмпанії «Студія 1+1» о 19:30 год., в якій Генеральний прокурор України має зазначити резолютивну частину рішення суду у даній справі без додання жодної додаткової інформації та коментарів, у такій кількості разів, скільки разів можна зачитати резолютивну частину рішення за час транслювання сюжету ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», а саме за 4 хвилини 22 секунди з відповідною кількістю повторів випуску ТСН.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року замінено відповідача у справі Генеральну прокуратуру України, на її правонаступника - Офіс Генерального прокурора (а.с. 91-92 том 1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Генеральний прокурор України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка міститься у сюжеті ТСН від ІНФОРМАЦІЯ_3 рокуо 19:30 год. під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме висловлювання Генерального прокурора України наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_8» та «ІНФОРМАЦІЯ_9».

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у сюжеті ТСН на веб-сайті https://youtu.be повідомлення про спростування із заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_10 » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Офісу Генерального прокурора Петрик Віталій Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , без врахування положень статті 34 Конституції України, статті 29 Закону України «Про інформацію», якими передбачено, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Суспільство цікавлять події, які мають широкий резонанс та викликають велике занепокоєння. Суспільно важлива інформація - це будь-яка інформація, що стосується індивідуальних проявів питань, котрі прямо чи опосередковано впливають на життєдіяльність суспільства в цілому і викликають суспільний інтерес.

Саме такою є інформація про кримінальні провадження, які розслідуються стосовно публічних осіб.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами прийняли та врахували витрати замовників будівництва щодо об`єкта «Будівництво парку «Центральний» по АДРЕСА_1 » за рахунок зменшення розмірів пайового внеску, а в подальшому з метою розтрати бюджетних коштів уклали договір на розробку проектно-кошторисної документації стадії «Робочий проект (РП)» стосовно вищевказаного об`єкта будівництва, чим завдали збитків Ірпінській міській раді Київської області на суму 252 111,42 грн.

Таким чином, оприлюднену Генеральним прокурором України інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_11» отримано у ході досудового розслідування кримінального провадження.

У цьому вислові жодних даних про винуватість позивача у вчиненні злочину немає. Зазначена інформація носить узагальнюючий характер з приводу даних, отриманих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Крім того, Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000385, відомості про яке 23 червня 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212 КК України, за фактами ухилення упродовж 2012-2015 років від сплати податків фізичними особами, в тому числі ОСОБА_1 , в особливо великих розмірах.

В ході здійснення досудового розслідування вищевказаного провадження прокурором 16 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0002506 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, яке в подальшому19 жовтня 2018 року на підставі постанови прокурора об`єднано з матеріалами досудового розслідування № 0000385.

За даними Державної служби фінансового моніторингу України, які є частиною кримінального провадження, у період з 2003 по 2017 роки ОСОБА_1 та його близьке оточення залучили грошові кошти на рахунки, які відкриті у банківських установах, на суму приблизно 533,46 млн. грн., з яких лише ОСОБА_1 не задекларовано кошти в сумі приблизно 25,55 млн. грн., а його близьким оточенням приблизно на суму 497,6 млн. грн., чим останні можливо ухилилися від сплати податків, зборів та інших платежів.

На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Ірпінським ВП ГУНП у Київській області.

За таких обставин, відповідач вважає, щооприлюднені в інтерв`ю відомості щодо несплати податків є інформацією, встановленою досудовим розслідуванням. Фраза «створення злочинної організації» ОСОБА_1 не стосується оскільки його прізвище не згадується.

При цьому вислів Генерального прокурора України про сплату позивачем частини податків жодним чином не порушує його особисті немайнові права, тобто, не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та не перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача).

Безпідставним є висновок суду першої інстанції і в частині тієї обставини, що на час поширення інформації Генеральним прокурором України щодо ОСОБА_1 , про підозру йому повідомлено не було.

Зокрема, у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000377, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2017 року зазначено, що «ІНФОРМАЦІЯ_12».

Внесення відомостей до ЄРДР не є визнанням особи винною у вчиненні кримінального правопорушення та не є формою повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту здійснення такого повідомлення в порядку ст. ст. 276-278 КГЖ України. Фактично внесення відомостей до ЄРДР відповідно до наявної інформації про ознаки, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, є виконанням п. п. 4, 5 ст. 214 КПК України, яке визначає межі здійснення досудового розслідування.

Зазначені відомості неприпустимо тлумачити у цивільному процесі як твердження про винуватість у вчиненні злочину, оскільки це нівелює можливість здійснення будь-яких процесуальних дій і виготовлення процесуальних документів у кримінальному провадженні.

Таким чином, на думку відповідача, шляхом пред`явлення цивільного позову ОСОБА_1 намагається визнати недостовірними та спростувати фактичні дані і обставини, які здобуто та встановлено у ході досудового розслідування кримінального провадження, оспорити законність проведення слідчих дій, достовірність та допустимість доказів, що не враховано судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, прокурора врегульовано відповідними положеннями ст. ст. 303 - 307 КПК України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17.

Такий висновок відповідає положенням п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 1), у якому зазначено, що в порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У разі незгоди з рішеннями, діями та бездіяльністю слідчого чи прокурора під час досудового розслідування, позивач має право оскаржити їх у порядку кримінального судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства не можуть вирішуватися питання щодо достовірності відомостей органу досудового розслідування, що містяться в ЄРДР, повідомленні про підозру, доказах у кримінальному провадженні, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

За доводами апеляційної скарги відповідача, неправдива інформація стосовно позивача Генеральною прокуратурою України та її службовими особами не оприлюднювалась. Генеральним прокурором України було здійснено інформування населення країни про завдання шкоди національній економіці, інформування про діяльність держави, в особі правоохоронних органів, спрямовану на розкриття та присікання правопорушень з боку високопосадовців, які спричинили державі значні збитки та яка була суспільно значимою для населення всієї країни.

Помилковим також вважає висновок суду першої інстанції про те, що інформація, яка поширена відповідачами є недостовірною і такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, призводить до формування недовіри до нього необмеженого кола осіб і створює уявлення про те, що він причетний до протиправних дій, з тих підстав, що інформація, яка відповідає фабулі кримінального провадження (короткому викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення), що міститься в ЄРДР, не може вважатись недостовірною в розумінні ст. 277 ЦК України.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що у діях Генеральної прокуратури України не міститься юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації. Особисті немайнові права позивача не порушено.

Безпідставними, на думку відповідача, є висновки суду щодо недотримання відповідачем принципу презумпції невинуватості, посилаючись на те, що під час виступу ІНФОРМАЦІЯ_3 року Генеральний прокурор України не зазначав про винуватість ОСОБА_1 , а навпаки інформував громадськість про розслідування певного кримінального провадження, не порушуючи презумпцію невинуватості особи. Окрім цього вказана інформація є суспільно значимою, тобто вона була предметом громадського інтересу на час поширення такої інформації, оскільки стосувалась кримінального провадження, досудове розслідування у якому здійснювалось відносно колишнього Ірпінського міського голови. А тому таке право громадськості знати цю інформацію переважає право позивача на її захист, а тому таке поширення інформації відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 757/4402/16-ц.

До того ж, інформація щодо причетності ОСОБА_1 до викладеної інформації згодом знайшла своє підтвердження у повідомленні про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення від 16 серпня 2019 року.

Звернув увагу на те, що оскільки ОСОБА_1 як посадова особа, яка здійснювала публічну владу на національному рівні, вирішила апелювати до довіри громадськості та погодилася «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то він підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнавати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконував свої функції. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних /дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

Про те, що політичні діячі та посадові та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами висвітлено у постанові Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі №752/21313/15-ц, від 10 травня 2018 року у справі №758/5922/17 та інших.

Безпідставним вважає висновок суду і в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у сюжеті ТСН на веб-сайті https://youtu.beповідомлення про спростування із заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_13 » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі, посилаючись на те, що Офіс Генерального прокурора не є власником телеканалу «1+1», випуску новин «ТСН» або веб-сайту https://youtu.be, а тому не може впливати на їх редакційну політику та гарантувати розміщення різного роду інформації у новинному сюжеті «ТСН».У Офісу Генерального прокурора відсутня можливість викладення спростування на сторонніх ресурсах, які не контролюються та не можуть ним контролюватись. Більш того, такі дії можуть бути розцінені як тиск на засоби масової інформації з боку Офісу Генерального прокурора. Окрім цього, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня коректна платформа, на якій могла б бути розміщена такого роду інформація.

Просив врахувати, що у позовній заяві ОСОБА_1 ставив вимоги про визнання такою, що є недостовірною не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка міститься в сюжеті ТСН від ІНФОРМАЦІЯ_3 року

о 19:30 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7».В той же час, суд першої інстанції безпідставно, без жодного обґрунтування необхідності виходу за межі позовних вимог, в оскаржуваному рішенні зробив висновок, що відповідачем у оспорюваному сюжеті порушено немайнове право позивача на використання імені.

На необхідність розмежування зазначених особистих немайнових прав, способів їх захисту та дотримання вимог ст. 13 ЦПК України вказав Верховний Суд, розглянувши справу № 757/25649/17-ц (постанова від 06 травня 2020 року).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення- без змін, посилаючись на те, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року є законним та обґрунтованим, висновки суду такими, що відповідають фактичним обставинам справи, судом було дотримано норми матеріального права.

Зазначає, що інформація, на яку посилається відповідач у доводах апеляційної скарги, не була надана суду в якості доказу, до того ж не могла бути розкрита до відкриття матеріалів кримінального провадження, оскільки має статус інформації з обмеженим доступом. Крім того, такого формулювання не містилося в фабулі кримінального провадження, яка була відображена у Витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212 КК України, у кримінальному провадженні № 000385 від 23 червня 2017 року. На момент оприлюднення інформації Генеральним прокурором, позивачу не було вручено підозру, в якій би містилася інформація, яку суд обґрунтовано визнав недостовірною.

Стосовно інформації, яка озвучена Генеральним прокурор України на 24:15 хвилині сюжету щодо несплати ОСОБА_1 податків в особливо крупних розмірах, чи щодо сплати 30 млн.грн. на підставі експертизи, та щодо зобов`язань ОСОБА_1 сплатити ще 70 млн.грн., представник позивача вказує, що вона не відповідає дійсності і спотворює дійсні обставини справи.

Так, діяльність ОСОБА_1 перевірялася неодноразово органами Державної фінансової служби, в тому числі на підставі матеріалів кримінального провадження № 000385 від 23червня 2017 року, які Генеральна прокуратура надавала для проведення перевірки. Однак, за наслідками таких перевірок не набуло чинності жодне податкове повідомлення.

В свою чергу, позивач скористався своїм правом на адміністративне та судове оскарження податкових повідомлень-рішень. 23 травня 2019 року Київським окружним адміністративним судом було відкрито провадження в адміністративній справі № 320/2439/19. Таким чином, на момент поширення інформації (ІНФОРМАЦІЯ_3 року) сума грошових зобов`язань була предметом судового оскарження і відповідно вважалася не узгодженою та не виставлялася позивачу до сплати. І навіть неузгоджена сума грошового зобов`язання, яка відображалася в податкових повідомленнях-рішеннях була значно меншою від тієї, яку озвучив Генеральний прокурор України.

В подальшому, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року зазначені податкові повідомлення-рішення та вимога Головного управління ДФС у Київській області від 23 січня 2019 року були визнані протиправними та скасовані. Остаточне рішення по справі було ухвалено 22 вересня 2021 року Верховним Судом, яким рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного суду від 10 червня 2020 року було залишено без змін.

Таким чином, відповідачем не було доведено у суді факт достовірності інформації щодо ухилення позивача від сплати податків. Натомість, наведене вище, свідчить про те, що поширена Генеральним прокурором України інформація є недостовірною.

Щодо недостовірності інформації Генерального прокурора України з посиланням на кримінальне провадження № 0000377 від 03 липня 2017 року представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що відповідач посилається на матеріали кримінального провадження та повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, яке було вручено позивачу вже після оприлюднення інформації у вечірньому випуску новин, а саме 16 серпня 2019 року, тобто, лише через місяць після поширення недостовірної інформації.

При цьому, повідомляючи громадськість про начебто обставини досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000377 від 03 липня 2017 року, Генеральний прокурор України викривив інформацію, яка містилася у Витягу. Поширив інформацію, яка повністю не відповідає фабулі кримінального провадження. Крім того, оголошуючи викривлену за змістом інформацію, Генеральний прокурор України не проінформував, що лише розпочато досудове розслідування, що інформація лише перевіряється, що нікому не оголошено підозру. Перекрутивши інформацію, очільник Генеральної прокуратури фактично повідомив про факти, які до сьогодні не знайшли свого відображення навіть в обвинувальному акті від 24 лютого 2020 року.

В частині доводів апеляційної скарги відповідача щодо мети звернення позивача до суду за захистом честі, гідності та ділової репутації зазначає про те, що відповідачу, як представнику правоохоронного органу достеменно відомо, що рішення у справах щодо захисту честі, гідності та ділової репутації не може бути доказом у кримінальному провадженні щодо тих чи інших фактів.

Щодо судової практики розгляду аналогічних справ про спростування недостовірної інформації, яка наведена відповідачем у доводах апеляційної скарги, представник позивача звернув увагу на те, що Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що вагоме розрізнення має проводитись між твердженням про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини від 03 жовтня 2002 року, п.п. 54,56; «Негтяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, п.п. 88-89).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п. 41).

Тоді як увипадку поширення недостовірної інформації про позивача ОСОБА_1 , Генеральний прокурор України не добирав слів, не припускав можливої причетності, а висловлював твердження, які за своїм змістом, не залишали в очах громадськості варіантів щодо подальших подій, оскільки Генеральний прокурор України робив акцент на тому, що «ІНФОРМАЦІЯ_14» під підводкою: «ІНФОРМАЦІЯ_7». При цьому, Генеральний прокурор України не зазначив, що причетність позивача лише перевіряється. Крім того, відповідач так і не надав доказу у вигляді письмового дозволу Генеральному прокурору України на розголошення відомостей досудового розслідування.

Представник позивача звернув увагу на судову практику, яка чітко відображає позицію Верховного Суду в аналогічних справах.

Так, у справі № 760/20787/18 (постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року) Верховний Суд послався на рішення ЄСПЛ у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року, в якому наголошувалося, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає робити це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.

Посилання відповідача у доводах апеляційної скарги на те, що Печерський районний суд міста Києва вийшов за межі позовних вимог, оскільки, обґрунтовуючи своє рішення, зробив висновки, в тому числі, про порушення немайнового права позивача на використання імені, вважає необґрунтованими, з огляду на те, що резолютивна частина судового рішення не містить такого висновку. А той факт, що суд першої інстанції під час дослідження доказів дійшов до висновку ще і про те, що, реалізуючи своє право на інформування громадськості про хід досудового розслідування, Генеральний прокурор України ще і порушив принцип презумпції невинуватості, складовою якого є і права на використання імені, свідчить про повне та об`єктивне вивчення судом обставин справи.

Щодо безпідставності доводів відповідача в частині визначеного судом першої інстанції способу спростування недостовірної інформації та неможливості виконання судового рішення, представник позивача зазначає про те, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Не дивлячись на те, що Офіс Генеральної прокуратури не є власником телеканалу «1+1», виконати рішення суду відповідач має змогу, направивши рішення суду з проханням надати час Офісу Генерального прокурора для виступу, з метою оголосити вступну та резолютивну частину рішення суду. В подальшому випуски ТСН транслюються на youtu.be, тому немає виникнути проблем в реалізації рішення суду.

Офіс Генерального прокурора має змогу при цьому керуватися Законом України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» та Наказом Офісу Генерального прокурора від 11.11.2020 року № 520 «Про організацію інформування суспільства щодо діяльності органів прокуратури».

Щодо матеріалів, які були використані у кримінальному провадженні №000385 від 23 червня 2017 року під час податкової перевірки, то рішення суду у справі № 320/2439/19, що долучено до матеріалів відзиву на апеляційну скаргу, на момент розгляду позову про захист честі та гідності ще не набрало законної сили, тому не могло бути представлено в якості належного доказу. Саме з цієї об`єктивної причини докази, які долучені до відзиву в якості додатків, не могли бути представлені суду раніше.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача Офісу Генерального прокурора та третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 в судове засіданняне з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції учасники справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача Офісу Генерального прокурора та третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 19 год. 30 хв., у сюжеті ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» за посиланнямhttps://ІНФОРМАЦІЯ_15,Генеральним прокурором України ОСОБА_2 була поширена інформація, в якій, серед іншого, була поширена інформація наступного змісту:

«ІНФОРМАЦІЯ_15».

Факт поширення зазначеної інформації третьою особою у справі - Генеральним прокурором України ОСОБА_2 підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які беруться судом до уваги як належні та допустимі, у тому числі, експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 08.08.2019№ 131/2019-ЕВ, виготовленим ДП «Центром компетенції «Український центр підтримки номерів і адрес» та вказана обставина не спростовувалась відповідачем під час судового розгляду справи (а.с. 15-17 том 1).

Поширення інформації відбулося під час виконання своїх посадових (службових) обов`язків Генеральним прокурором України ОСОБА_2.

Із наданих учасниками справи та досліджених судом першої інстанції під час судового розгляду справи письмових доказів встановлено, що оспорювана інформація, поширена ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19 год. 30 хв. у сюжеті ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8, Генеральним прокурором України ОСОБА_2 виражена у формі тверджень про вчинення позивачем ОСОБА_1 протиправного діяння.

Поширена відповідачем інформація за своїм характером та змістом ґрунтується на твердженнях про причетність позивача ОСОБА_1 до вчинення кримінальних правопорушень.

На час поширення інформації Генеральним прокурором України ОСОБА_2 сюжеті ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», повідомлення про підозру у вчиненні будь-яких інших кримінальних правопорушень стосовно позивача ОСОБА_1 складено не було і, відповідно, про підозру йому повідомлено не було. Тобто, позивач ОСОБА_1 на час поширення оспорюваної інформації не перебував у якому-небудь процесуальному статусі в жодному кримінальному провадженні, що не спростовано відповідачем під час розгляду справи.

Вручення позивачу ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні № 0000377 від 03 липня 2017 року, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки остання була вручена позивачу 16 серпня 2019 року, тобто, після поширення такої інформації ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа на стороні відповідача Генеральний прокурор України ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що поширена ІНФОРМАЦІЯ_3 року відповідачем інформація про пов`язаність позивача з будь-якими кримінальними провадженнями або кримінальними правопорушеннями є недостовірною, такою що висловлена без дотримання принципу презумпції невинуватості та порушує права позивача, внаслідок чого завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки призводить до формування недовіри до нього необмеженого кола осіб і створює уявлення про те, що він причетний до протиправних дій.

Визначаючи спосіб захисту порушеного особистого немайнового права позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у сюжеті ТСН на веб-сайті https://youtu.be повідомлення про спростування із заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_13 » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача в частині обраного способу спростування інформації шляхом офіційного виступу Генерального прокурора України у випуску ТСН Телерадіокмпанії «Студія 1+1» о 19:30 год., в якій Генеральний прокурор України має зазначити резолютивну частину рішення суду у даній справі без додання жодної додаткової інформації та коментарів, у такій кількості разів, скільки разів можна зачитати резолютивну частину рішення за час транслювання сюжету ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», а саме за 4 хвилини 22 секунди з відповідною кількістю повторів випуску ТСН, суд першої інстанції виходив із того, що такий спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 34 Конституції України визначає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює - частина 4 статі 277 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватися основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши під час судового розгляду справи, що висловлювання, яке поширене посадовою особою Генеральної прокуратури України у сюжеті ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 19 год. 30 хв., у тому контексті, в якому така інформаціям була поширена, порушує принцип презумпції невинуватості і є фактичним твердженням про причетність позивача ОСОБА_1 до вчинення кримінальних правопорушень, що не знайшло свого підтвердження за наслідками розгляду справи, та врахувавши, що указана інформація не є оціночним судженням, оскільки містить стверджувальні фактичні дані, однак є негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із положення статті 62 Конституції України, в якій зазначено про те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до частини другої статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Викладене також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), на які обґрунтовано у своєму рішення посилався суд першої інстанції, а саме у пункті 83 рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року у справі «Шагін проти України» суд наголосив на тому, що пункт 2 статті 6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотриматись принципу презумпції невинуватості.

Також у пункті 35 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» суд зробив висновок про те, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 1995 року у справі «Аллен де Рібемон проти Франції»).

У пунктах 230-232 рішення ЄСПЛ від 04 липня 2019 року у справі «Корбан проти України» суд наголосив, що стаття 6 § 2 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (пункт 19 рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2016 року у справі «Турьєв проти Росії»). Суд зауважує, що оскаржувані твердження були дані не в рамках самих кримінальних проваджень, а упродовж прес-конференцій, призначених для громадськості. Суд приймає до уваги доводи Уряду про те, що мета оскаржуваних тверджень полягала в інформуванні громадськості про резонансну кримінальну справу. В дійсності, беручи до уваги, що заявник був політиком, органи влади повинні були вважати необхідним інформування громадськості про кримінальні обвинувачення проти нього. Однак, Суд вважає, що твердження, зроблені високопосадовими особами у ЗМІ стосовно кримінальних проваджень проти заявника були далекими від обережних. Його особа була відома громадськості й він був названий лідером кримінальної організації, яка вчинила ряд тяжких кримінальних правопорушень. В результаті ці твердження не могли не сприяти думці громадськості про вину заявника до того, як він був визнаний винним у суді.Тому Суд робить висновок, що мало місце порушення статті 6 § 2 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 11 жовтня 2016 року у справі «Турьєв проти Росії» суд установив порушення пункту 2 статті 6 Конвенції у зв`язку з порушенням принципу презумпції невинуватості, яка виразилася у заявах прокурора в ЗМІ про винуватість заявника до винесення вироку по його кримінальній справі. Також ЄСПЛ дійшов висновку про те, що слова прокурора, які виходять від влади, особливо переконливі в очах громадськості. Відверті коментарі прокурора були чіткою заявою про винуватість заявника, яке, по-перше закликало громадськість повірити у його винуватість, і по-друге, передувало оцінку фактів компетентним судовим органам. Таким чином мало місце порушення пункту 2 статті 6 Конвенції.

У справі, яка переглядається, доказів ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного посадовою особою Генеральної прокуратури України у сюжеті телевізійної служби новин під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» ІНФОРМАЦІЯ_3 року відповідачем не надано, а повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні № 0000377 від 03 липня 2017 року, яке вручено позивачу 16 серпня 2019 року вже після поширення оскаржуваної інформації не можна визнати допустимим доказом у відповідності до вимог частини 2 статті 78 ЦПК України.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що посадова особа Генеральної прокуратури України під час інтерв`ю у сюжеті телевізійної служби новин під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» ІНФОРМАЦІЯ_3 року порушила презумпцію невинуватості (стаття 6 Конвенції) при відсутності обвинувачення, що є порушенням особистих немайнових прав позивача, а саме: мати репутацію особи, що не вчиняла протиправних дій та перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права, а тому доводи апеляційної скарги про неправильність вказанихщ висновків суду першої інстанції колегія суддів відхиляє.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач шляхом пред`явлення цивільного позову намагається визнати недостовірними та спростувати фактичні дані і обставини, які здобуто та встановлено у ході досудового розслідування кримінального провадження, оспорити законність проведення слідчих дій, достовірність та допустимість доказів, оскільки позивач у даній справі не оскаржує відомості, внесені в кримінальне провадження, та не ставить питання про спростування даних, внесених в Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність порушення немайнового права позивача на використання імені відповідно до положення статті 29 Закону України «Про інформацію», якою передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення були предметом перевірки судом першої інстанції, їм надана належна оцінка, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Судом першої інстанції у судовому рішенні вірно зазначено, що наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання положення ч. 4 ст. 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації.

Обгрунтовано суд першої інстанції визнав безпідставними заперечення відповідача, і такі доводи містяться в апеляційній скарзі, про те, що позивач займав публічну посаду, а тому інформування Генеральною прокуратурою України про хід судових розслідувань не суперечить вимогам законодавства України.

Відхиляючи вказані доводи відповідача, суд першої інстанції правильно виходив із того, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-639цс17 від 29 листопада 2017 року.

При цьому Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року у справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року у справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

У справі, яка переглядається, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів вказують на те, що інформація, яка поширене посадовою особою Генеральної прокуратури України у сюжеті ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» ІНФОРМАЦІЯ_3 року, за характером висловлювань і вжитих словосполучень є фактичним твердженням про причетність позивача ОСОБА_1 до вчинення кримінальних правопорушень при відсутності обвинувачення, у зв`язку з чим наявні підстави вважати, що відповідач порушив принцип презумпції невинуватості.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності є необґрунтованими.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 дійшла висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/4402/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі №752/21313/15-ц, від 10 травня 2018 року у справі №758/5922/17 щодо правових підстав відмови у задоволенні позову у цій справі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у справах, на які посилається відповідач у якості підстави апеляційного оскарження, і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

При перевірці доводів апеляційної скарги відповідача в частині обраного судом першої інстанції способу спростування недостовірної інформації, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що, визначаючи спосіб захисту порушеного особистого немайнового права позивача, суд першої інстанції виходив з положень частини 7 статті 277 Цивільного кодексу України, норма якої передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У пункті 25 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Враховуючи наведені норми матеріального права, встановлені фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ефективним та визначеним законом способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача - Офісу Генерального прокурора не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у сюжеті ТСН на веб-сайті https://youtu.be повідомлення про спростування із заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_13 » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доволи скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права, вони були предметом дослідження у суді першої інстанцій, судом їм була надана відповідна правова оцінка, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Офісу Генерального прокурора Петрика Віталія Анатолійовича.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Офісу Генерального прокурора Петрика Віталія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постановизазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2022 року.

Головуючий: Судді: