Номер провадження: 22-ц/813/2593/22
Номер справи місцевого суду: 519/592/17
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору (без випуску заставної) недійсним, виключення запису з Державного реєстру заборону на відчуження квартири та визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за участю третіх осіб - Органу опіки та піклування Южненської міської ради Одеської області, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Наталії Юріївни, ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору (без випуску заставної) недійсним, виключення запису з Державного реєстру заборону на відчуження квартири та визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за участю третіх осіб - Органу опіки та піклування Южненської міської ради Одеської області, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Наталії Юріївни, ОСОБА_4 .

Позовна заява обгрунтована тим, що 24.02.2017 року за рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області за позивачкою визнано право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . 02.03.2017 року позивачка дізналася, що невідома їй особа - ОСОБА_4 , невідомо з яких підстав зареєструвала за собою право власності на належну їй частину даної квартири та намагається розпорядитися цим майном на власний розсуд. У квітні 2017 року позивачка отримала повістку про виклик до Апеляційного суду Одеської області, та ознайомившись із матеріалами справи №524/3863/15-ц, позивачка дізналась про факт укладання договорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 11 жовтня 2010 року, а саме: договору позики грошей №1026; Іпотечного договору (без випуску заставної) №3661; договору про задоволення вимог іпотекодержателя №3663.

Згідно Іпотечного договору (без випуску заставної) №3661 від 11 жовтня 2010 року предметом іпотеки є вказана квартира та належить на праві особистої приватної власності Іпотекодавцю ОСОБА_1 . На підставі Іпотечного договору (без випуску заставної) №3661 між Іпотекодержателем ОСОБА_3 та Іпотекодавцем ОСОБА_1 11 жовтня 2010 року укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрований в реєстрі за №3663, який було укладено з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

На думку позивачки, вказані договори укладені з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та повинні бути визнані судом недійсними. Позивачка вказувала, що згідно положенням передбаченим п.13 договору про задоволення вимог іпотекодержателя вбачається, що Іпотекодержатель ОСОБА_1 гарантує, що предмет іпотеки не перебуває у користуванні малолітніх та/або неповнолітніх дітей, прав щодо нього у третіх осіб як в межах, так і за межами України не має. Вказані вище гарантії та запевнення є недійсними, оскільки на момент укладення іпотечного договору (без випуску заставної) та договору про задоволення вимог іпотекодержателя право користування предметом іпотеки мала особисто позивачка, як жінка, яка спільно проживає з чоловіком та веде з ним спільне домашнє господарство, а також неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з моменту народження та й по теперішній час постійно мешкає разом з нею та батьком, ОСОБА_1 в даній квартирі. Спірний іпотечний договір не був погоджений у встановленому законом порядку органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядженням майном, яким вони володіють чи користуються.

За таких обставин позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 іпотечний договір (без випуску заставної) №3661 від 11 жовтня 2010 року, визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір про задоволення вимог іпотекодержателя №3663 від 11 жовтня 2010 року, які були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Чужовською Н.Ю.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року у позові ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять рішення Южного міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що:

- оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права ОСОБА_5 , який був неповнолітнім на час укладення договорів, так як він продовжує користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки відповідно до п.п.4.2 та 4.6 Іпотечного договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користуватися даним предметом іпотеки (при їх наявності) та іпотекодавець підтвердив, що укладення цього договору не призведе до порушення будь-якого положення чинного законодавства України, а також порушення прав та обов`язків малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних членів сім`ї іпотекодавця;

- позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на її праві власності, набутому на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, яке у подальшому було скасовано, але вона теж продовжує користуватися квартирою, яка є предметом іпотеки і на сьогодні;

- якщо були порушені права ОСОБА_5 , який на час укладення вказаних договорів був неповнолітнім, то він самостійно мав право звернутись до суду з позовом про захист його порушених прав щодо користування квартирою, але з таким позовом ОСОБА_5 з часу набуття повноліття у 2012 році до суду не звертався.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

- 11.10.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 283 200 грн., що еквівалентно 35 400 доларів США, на строк до 11 квітня 2011 року. 18 квітня 2011 року до вказаного договору було внесені зміни щодо строку повернення позики, а саме до 18 жовтня 2011 року;

- на забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, між сторонами зазначеного договору у той самий день було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір;

- відповідно до іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 та належить на праві особистої приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , а саме: 1/2 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.02.2001 року ТОВ Птахофабрикою «Чорноморська», згідно з розпорядженням від 09.02.2001 року за № 55, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу ТОВ Птахофабрика «Чорноморська» за № 55, та зареєстрованого Южненським міським бюро технічної інвентаризації 09.02.2001 року за №8пр, на стор.109, під №37; інша 1/2 частина квартири належить на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого 31.08.2009 приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. за реєстровим № 1682, право власності на яку зареєстровано КП «Южненське міське бюро технічної інвентаризації» 01.10.2009 року в книзі 32пр, на стор. 35, номер запису 37 (т.1 а.с.8-10, 47-52, 180-187, 197-202, 205-211);

- 11.10.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого до іпотекодержателя ОСОБА_3 у позасудовому поряду перейшло право власності на предмет іпотеки (т.1 ас.11-12);

- Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.09.2017 вбачається, що спірна квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. (а.с.32-38);

- відповідно до акту від 05.07.2018 року в даній квартирі з 1994 року проживає ОСОБА_5 , 1994 року народження, разом зі своїми батьками, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.149);

- факт проживання ОСОБА_5 у вказаній квартирі з дня народження підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;

- 28.05.1993 року шлюб між позивачем та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т.1 а.с.234, 242, 252, 261);

- рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.02.2017 по справі №504/3863/15-ц встановлено факт проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з червня 1993 року по 24.02.2017 року; визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; припинено право спільної сумісної власності подружжя на квартиру; припинено вправо власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири як на частку в спільному майні подружжі, що підтверджується копією рішення, яке знаходиться в матеріалах справи;

- рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.10.2017 року задоволена апеляційна скарга представника ОСОБА_4 та рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.02.2017 року скасовано, у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на частину квартири відмовлено;

- постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.10.2019 року касаційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.10.2017 без змін;

- відповідно до висновку апеляційного суду, який підтримав і Верховній суд, у рішенні встановлено, що ОСОБА_1 зловживав своїми процесуальними правами, звернувшись до Комінтернівського районного суду Одеської області зі штучним позовом, не про захист своїх порушених прав, а про захист прав саме ОСОБА_2 , що дало їй можливість пред`явити зустрічний позов за місцем розгляду первісного позову, а не звернутися у разі дійсного порушення права до суду за місцем знаходження спірного нерухомого майна, враховуючи виключну підсудність;

- на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.04.2007, виданого органом приватизації при Новобілярській селищній раді на підставі розпорядження від 13.04.2007 №141, зареєстрованого у реєстраційну книгу за №158, ОСОБА_2 належить 1/8 частина житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

- відповідно до копії паспорту ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він з 06.12.2010 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20-20зв).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Неповнолітня на час укладення договору іпотеки дитина ОСОБА_5 1994 року народження не є співвласником квартири АДРЕСА_1 , але набула право користування житлом, як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи цього права не позбавлена.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпоте ки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, який також був підтриманий Верховним Судом у постанові від 20.11.2019 року у справі № 520/15250/15-ц.

Колегія суддів зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вірно врахував, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітньої дитини, яка продовжила і продовжує досягнувши повноліття користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьком прав дитини на користування квартирою у момент укладання ним іпотечного договору не надає підстав для задоволення позову матері дитини, яка мешкала у квартирі не будучи зареєстрованою, визнати іпотеку недійсною, оскільки суд встановив, що перед укладенням договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_1 підтвердив, що на пердмет іпотеки не поширюються права користування, проживання (реєстрації) неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб, яких іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. Крім того, іпотекодавець запевнив, що при укладенні цього договору ним враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування даним Предметом іпотеки (при їх наявності) і укладення цього договору не призведе до порушення будь-якого положення чинного законодавства України, а також порушення прав та обов`язків малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних членів сім`ї Іпотекодавця (п. п. 4.2, 4.6 Іпотечного договору).

Також колегія суддів звертає увагу, що крім укладення іпотечного договору 11.10.2010 року ОСОБА_1 також уклав з іпотекодержателем окремий договір про задовлення вимог іпотекодержателя, в п. 13 якого гарантував, що якщо укладенням цього Договору порушуються права третіх осіб, Іпотекодержатель зобов`язується задовольнити вимоги таких третіх осіб за власний рахунок, без використання предмету іпотеки.

Суд першої інстанції звернув увагу, що під час перегляду в апеляційному порядку рішення Комінтернівського районного суду Одеської області у справі № 504/3863/15-ц про встановлення факту проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з червня 1993 року по 24.02.2017; визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; припинення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру; припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири як на частку в спільному майні подружжі, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові. При цьому суд першої інстанції, з яким погодився і Верховний Суд, мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 зловживав своїми процесуальними правами, звернувшись до Комінтернівського районного суду Одеської області зі штучним позовом, не про захист своїх порушених прав, а про захист прав саме ОСОБА_2 , що дало їй можливість пред`явити зустрічний позов за місцем розгляду первісного позову, а не звернутися у разі дійсного порушення права до суду за місцем знаходження спірного нерухомого майна, враховуючи виключну підсудність;

Також суд першої інстанції встановив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.04.2007 року, виданого органом приватизації при Новобілярській селищній раді на підставі розпорядження від 13.04.2007 року №141, зареєстрованого у реєстраційну книгу за №158, ОСОБА_2 належить 1/8 частина житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20-20зв).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про залишення позову про визнання недійсним іпотечного договору вчиненого без дозволу органу опіки та піклування, без задоволення з посиланням на те, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права ОСОБА_5 , який був неповнолітнім на час укладення договорів, так як він продовжує користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки відповідно до п.п.4.2 та 4.6 Іпотечного договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користуватися даним предметом іпотеки (при їх наявності) та іпотекодавець підтвердив, що укладення цього договору не призведе до порушення будь-якого положення чинного законодавства України, а також порушення прав та обов`язків малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних членів сім`ї іпотекодавця.

Оскільки судом першої інстанції обставини справи встановлено правильно і суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задовленні позову та ухвалив законне рішення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про порушення оспорюваним іпотечним договором на час його укладення прав сина на той час неповнолітнього ОСОБА_5 , що за відсутності дозволу органу опіки та піклування є підставою для задовлення позову, висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 02.02.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін