Справа №1-2/10
Провадження №2-зз/443/1/22
УХВАЛА

судового засідання

01 лютого 2022 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Стасів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 адвоката Мундяка Мирона Мироновича про скасування заходів забезпечення позову,

встановив:

Суть заяви.

Представник ОСОБА_1 адвокат Мундяк М.М. подав до суду заяву, у якій просить скасувати заходи забезпечення позову та зняти арешт накладений 27.09.2006 Миколаївським районним судом Львівської області на квартиру АДРЕСА_1 , співвласником якої являється ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви покликається на те, що 27.09.2006 Миколаївським районним судом Львівської області для забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , співвласником якої був ОСОБА_2 . 28.09.2006 Стрийським міськрайонним відділом державної виконавчої служби головного управління юстиції Львівської області накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . 15.11.2010 Жидачівським районним судом Львівської області постановлено вирок у справі №1-2/10 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.3 ст.286 КК України. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Стрийського міського нотаріального округу із заявою про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_2 . Накладений арешт на майно ОСОБА_2 перешкоджає їй в нотаріальному порядку успадкувати його майно, а тому такий арешт необхідно скасувати. Спір між сторонами вирішено, тому заходи забезпечення позову є недоцільними.

Представник заявниці у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подав.

Зважаючи на вимоги частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши викладені у заяві аргументи, доходить такого висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Постановою відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі серії АА№722339 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.09.2006, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , співвласником якої є ОСОБА_2 для забезпечення цивільного позову (а.с.6).

Інформацією Миколаївського районного суду Львівської області №03-02/423/2021 від 22.06.2021, встановлено, що 05.01.2006 до суду надійшла кримінальна справа №1-54/06 про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.3 ст.286 КК України. Справа зареєстрована за №1-54/06 та в подальшому перереєстрована за №1-9/07. 27.11.2007 справу надіслано за підсудністю до іншого суду (а.с.7).

Вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 15.11.2010 ОСОБА_2 визнано винним за частиною 3 статті 286 КК України і обрано покарання у виді позбавлення волі терміном на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. На підставі ст.75 КК України засудженого ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання звільнено з випробовуванням, встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 роки (а.с.8-10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.04.2016, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.4).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Стрий Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.01.2020 (а.с.5).

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу №256/01-16 від 25.10.2021, нотаріус не може задовольнити заявлені вимоги ОСОБА_1 і видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 на його нерухоме майно, оскільки на таке накладено арешт (а.с.11).

Нормативно-правові акти, якими керувався суд.

Так, відповідно до приписів частини 1, 4 статті 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини 1 та 3 статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з приписами статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно ОСОБА_2 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладення арешту на майно скасовувалося постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (частина 6 цієї статті) або це питання вирішувалося судом при постановленні вироку (пункт 8 частини 1 статті 324 КПК України в редакції 1960).

Положеннями пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року встановлено, що арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків.

Надаючи оцінку аргументам представника заявниці, суд зазначає, що покликання у заяві на положення статті 158 ЦПК України є необґрунтованими та помилковими, оскільки судом не вживалися заходи забезпечення позову у виді арешту майна у порядку цивільного судочинства. Арешт майна було накладено в порядку кримінального судочинства за правилами КПК України 1960 року.

Також, суд звертає увагу на те, що із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) або постановленням вироку, в якому не вирішено питання долі арештованого майна, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури або постановлення вироку, у якому не вирішене питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення.

Зважаючи на приписи пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, які узгоджуються з положеннями частини 1 статті 5 КПК України, суд зазначає, що на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна в цій ситуації, поширюються норми КПК України 1960 року.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або при постановленні судом вироку, яким не вирішено питання долі арештованого майна, кримінальний процесуальний закон 1960 року не передбачає.

Із припиненням кримінальної справи або постановленням у ній вироку, яким не вирішено питання долі арештованого майна, такий арешт майна, по суті, стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття або не вирішені при постановленні вироку втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Суд зазначає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Суд зауважує, що заявниця ОСОБА_1 ставить питання про зняття арешту майна, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року, долю якого не вирішено судом під час постановлення вироку згідно з вимогами цього ж КПК України 1960 року. Як на мету зняття арешту покликається на право спадкування, яке виникло у неї після смерті ОСОБА_2 , відтак, на переконання суду, наявність невирішеного питання щодо арештованого майна ОСОБА_2 , у цій ситуації, порушує право заявниці на спадкування, тим самим породжуючи саме спір приватноправового характеру, який повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства шляхом подання до суду відповідної позовної заяви.

Висновки суду узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) та постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 19, 158, 260, 261 ЦПК України,

постановив:

Відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Мундяка Мирона Мироновича про скасування заходів забезпечення позову зняття арешту, накладеного 27.09.2006 Миколаївським районним судом Львівської області на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Суддя А.І. Павлів