Номер провадження 22-ц/804/245/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Михальченко А.О. в місті Краматорську Донецької області, в справі номер 234/10485/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року до Краматорського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 15.12.2015 року по 25.10.2020 року він проходив військову службу у Донецькому зональному відділу Військової служби правопорядку на посаді начальника групи ВСП Донецького зонального відділу ВСП м. Бахмут.

Протягом певного часу йому незаконно не виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні, не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року, яке 30.06.2021 року набрало законної сили, визнано дії з цього приводу неправомірними та стягнуто грошову допомогу при звільненні та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року.

Вважає, що вказаними вище неправомірними діями відповідач завдав йому моральну шкоду, що виникла в результаті душевних страждань через посягання на його трудові права та інтереси.

Просив суд стягнути з Донецького зонального відділу ВСП на його користь моральну шкоду у розмірі 408000,00 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2399,25 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач Донецький зональний відділ Військової служби правопорядку, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2021 року та відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що не

відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів не доведений факт вчинення відповідачем винного протиправного діяння стосовно позивача. У позовній заяві не вказано в чому саме полягає протиправність діяння заподіювача моральної шкоди, не визначено причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього і її заподіянні.

Адже відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Наголошує, що невиплата індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року відбулась внаслідок відсутності необхідного фінансування відповідача з боку Держави в особі Міністерства оборони України як головного розпорядника бюджетних коштів Збройних Сил України.

Вважає, що вина відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу індексації грошового забезпечення у зазначений період часу відсутня.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 від 29 травня 2018 року (а.с. 27).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року у справі №200/1804/21-а Донецький зональний відділ ВСП зобов`язано внести зміни до наказу начальника Донецького зонального відділу ВСП (по стройовій частині) №214 від 25.10.2020 року в частині зазначення кількості календарних років, за які підлягає виплата одноразової грошової допомоги по звільненню ОСОБА_1 , а саме за 7 календарних років; стягнуто з Донецького зонального відділу ВСП на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 7 календарних років в сумі 83392,61 грн; визнано протиправними дії Донецького зонального відділу ВСП щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року; зобов`язано Донецький зональний відділ ВСП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року (а.с. 17-24).

З платіжного доручення №598 від 27.08.2021 року вбачається, що відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року Донецький ЗВ ВСП виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року у сумі 4798,50 грн (а.с. 39).

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, керуючись принципами справедливості, розумності й добросовісності, виходив з доведеності позовних вимог, встановленого факту порушення Донецьким зональним відділом ВСП прав ОСОБА_1 на отримання належних йому грошових сум, що призвели до моральних страждань позивача.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» соціальний і правовий захист військовослужбовців Служби правопорядку та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», інших нормативно-правових актів. Соціальний захист працівників Служби правопорядку забезпечується відповідно до законодавства про працю, інших нормативно-правових актів.

Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказав, що

в результаті протиправних дій відповідача щодо нього він зазнав душевних страждань, так як не виплата йому індексації грошового забезпечення вплинула на ритм його життя, він був вимушений захищати свої права у суді, що призвело до стресу через посягання на його трудові права та інтереси.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року у справі №200/1804/21-а визнано протиправними дії Донецького зонального відділу ВСП щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року; зобов`язано Донецький зональний відділ ВСП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, також зобов`язано Донецький зональний відділ ВСП внести зміни до наказу начальника Донецького зонального відділу ВСП (по стройовій частині) №214 від 25.10.2020 року в частині зазначення кількості календарних років, за які підлягає виплата одноразової грошової допомоги по звільненню ОСОБА_1 , а саме за 7 календарних років та стягнуто з Донецького зонального відділу ВСП на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 7 календарних років в сумі 83392,61 грн.

З платіжного доручення №598 від 27.08.2021 року вбачається, що відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року Донецький ЗВ ВСП виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року у сумі 4798,50 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт порушення прав позивача на отримання грошового забезпечення вже встановлений та доказуванню не підлягає.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про заподіяння діями відповідача Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, яка виразилась в порушенні відповідачем протягом тривалого часу трудових прав позивача через невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні за сім календарних років та індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому коштами, забезпечувати реалізацію своїх потреб та інтересів.

Цей висновок суду першої інстанції відповідач не спростував.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 31 січня 2022 року.

Суддя: