Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі судового засідання Олексієнко С.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю,виселення з житлового будинку та вселення у будинок,-

Встановив:

В лютому 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що на праві власності йоиу та відповідачці ОСОБА_2 належить по Ѕ частині житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

На теперішній час позивач не має доступу до будинку,куди з дозволу відповідачки вселилися стороння особа ОСОБА_3 та його родина.

Відповідачі не являються членами сім`ї позивача, ОСОБА_3 самостійного права на спірне житло з передбачених законом підстав не набував,договірні відносини між позивачем як власником частини будинку та відповідачами щодо користування спірним будинком відсутні,вселення ОСОБА_3 є самоправним.

Фактичне проживання у спірному житлі відповідача ОСОБА_3 порушує права позивача як власника володіти,користуватись та розпорядитись своїм майном.

Позивач просить суд з підстав,передбачених ст.321,358,391 ЦК України,ст.116,150,155 ЖК України усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у будинок за вказаною адресою та виселення відповідача ОСОБА_3 як особи,що самоправно зайняв житлове приміщення без надання іншого житла.

Ухвалою від 09.06.2020 р.відрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.10.2020 р.закрито підготовче провадження .

У вступному слові в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі. Пояснив,що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ,належить праві спільної часткової власності йому та відповідачці ОСОБА_2 по Ѕ частині кожному. Щодо цього будинку судом вирішувались численні справи,після поновлення прав позивача як власника на Ѕ його частину,у лютому 2020 р.він прибув до будинку,де відповідачка ОСОБА_2 не мешкає,проте вселила сторонніх осіб- ОСОБА_3 з сім`єю,позивача до будинку не допустили,чим йому як власнику створені перешкоди у користуванні житлом.З посиланням на підстави,зазначені у позовній заяві,просив суд позов задовольнити.

Представник позивача адвокат Балюта В.В.в судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя як законні та обґрунтовані.

У вступному слові представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Яковенко В.І.проти позову до її довірительки заперечувала у повному обсязі. Пояснила,що відповідачка ОСОБА_2 як власник Ѕ частини спірного будинку не чинить позивачу перешкод у користуванні його власністю,з її згоди у будинку проживаютьї родичі,позивач не звертався до відповідачки ОСОБА_2 з питань користування спірним житлом. Також вважає,що вселення у будинок позивача та подальше спільне користування цим майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неможливо з огляду на взаємини,які наразі між ними склалися.

В наступні судові засідання позивач та його представник не з`явилися,від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідача та її представник в судове засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки,судові повістки,направлені на зазначені ними адреси,повернуті до суду із позначкою про закінчення терміну зберігання та відсутність адресата,клопотань про відкладення розгляду справи з передбачених законом підстав від цих учасників справи не надійшло.

Відповідно до ч.1,ч.3 п.1 ст.223 ЦПК України,неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови,що його належним чином повідомлено про дату,час і місце судового засідання,не перешкоджає розгляду справи по суті.Неявка в судове засідання учасника справи(його представника)без поважних причин або без повідомлення причин неявки є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника справи.

З наведених підстав справа розглянута судом за відсутності відповідача та його представника.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши сторони та їх представників,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі договору дарування від 30.12.2004 р.,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.за № 4156 та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ за реєстровим номером 9377027, ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Місце проживання позивача зареєстровано за вказаною адресою 04.09.2002 р.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 01.02.2022 р.,за ОСОБА_2 на підставі рішення Шевченівського районного суду м.Запоріжжя від 21.06.2006 р.,ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 02.10.2006 р.зареєстровано право власності на Ѕ частину цього ж будинку,дата реєстрації 18.11.2019 р.

Як вбачається з цього ж витягу,08.06.2021 р.за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на Ѕ частину цього ж будинку на підставі договору дарування від 30.12.2004 р.,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.за № 4156.

Аналізуючи наведене,суд встановив,що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками вказаного вище будинку по Ѕ частині кожен.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом ( частина перша статті 328 ЦК України),власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном,на свій розсуд(ст.317,319 ЦК України).

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, члени сім`ї власника мають нарівні з власником право користування жилим приміщенням, що належить власнику, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За поясненнями представника відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні,наразі у будинку мешкають родичі її довірительки,вселення яких відбулося за згодою відповідачки.

Враховуючи наведене,не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те,що особи,які наразі мешкають у будинку,а саме ОСОБА_3 та члени його сім`ї вселилися у будинок самовільно,зазначені особи на законних підставах користуються спірним житловим будинком як члени сім`ї співвласника,це право захищається нормами ст. 109, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України,передбачені законом підстави для їх виселення з будинку відсутні,тому в задоволенні позову у цій частині суд відмовляє.

Вирішуючи позов у частині вимог про усунення позивачу перешкод у користуванні спірним будинком та вселення,суд виходить з наступного.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Позивач та відповідачка ОСОБА_2 є співвласниками спірного житлового будинку,де фактично мешкає родина відповідачки,у позивача відсутній доступ до будинку.

Також в судовому засіданні суд встановив,що з приводу володіння та користування спірним будинком між сторонами існує тривалий конфлікт,з цих причин відповідачка перешкоджає позивачу користуватись будинком,так як її родичі не допускають позивача до нього,ключі від будинку у позивача відсутні.

Такі висновки суду ґрунтуються на поясненнях сторін та їх представників у судовому засіданні,які підтвердили причини виникнення конфлікту між сторонами,створення позивачу родиною відповідачки перешкод у користуванні будинком та відсутність доступу до нього,неможливість вирішення спору між ними у позасудовий спосіб.

Протягом часу розгляду справи відповідачка не спростувала цих обставин доказами та не вчинила дій для добровільного відновлення порушених прав позивача на вільне користування власністю.

З наведеного суд встановив,що позивачу як співвласнику спірного будинку іншим співвласником ОСОБА_2 та членами її сім`ї створені перешкоди у володінні та користуванні власністю,позивач не має доступу до будинку,де йому належить рівна з відповідачкою ОСОБА_2 частка.

Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник має право на реалізацію встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України,що,поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.)

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками,ані територією,втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення,чого у даній справі відносно позивача не встановлено,а відтак,немає законних підстав для позбавлення позивача як співвласника житла права на користування ним.

Діями відповідачів,які займають весь спірний будинок в цілому для проживання власної сім`ї,без врахування інтересів позивача як співвласника,порушуються права позивача на володіння та користування власністю.

Позивачем обраний спосіб захисту своїх прав шляхом вселення у спірний будинок,що відповідає змісту ст.16 ЦК України та є адекватним змісту порушення.

Заперечення відповідачки ОСОБА_2 проти позову в частині вимог про вселення у спірний будинок зводяться до того,що неприязнь між сторонами та відсутність між ними сімейних зв`язків зроблять неможливим спільне проживання у будинку позивача та сім`ї відповідачки .

Проте,ці обставини не є передбаченими законом підставами для позбавлення позивача як власника права володіти та користуватись власністю.

У разі виникнення між сторонами спору щодо порядку користування спірним будинком,що не є предметом даної справи,його вирішення можливо у передбаченому законом порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.

Аналізуючи наведене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині вимог про вселення позивача у спірний будинок та позов про це задовольняє.

Водночас,не знайшли свого підтвердження доказами доводи позивача про те,що через наявність у будинку інших мешканців йому створені перешкоди у користуванні будинком,оскільки будинок в натурі між співвласниками не поділений,у ньому наявні 5 жилих кімнат,відповідач ОСОБА_3 вселився у будинок за згодою співвласника як член сім`ї,підстав для його виселення як особи,що самоправно займає спірне житло,на час розгляду справи не встановлено.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,при вирішенні питання про розподіл судових витрат,суд враховує наступне.

При зверненні до суду з позовом,позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840 гр.80 коп.,про що надана квитанція,ці витрати відповідно до ст.133 ЦПК України є судовими витратами та пов`язані з розглядом даної справи.

Відповідач ОСОБА_2 як співвласник спірного будинку не вживала заходів для досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом,що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав власників.

При частковому задоволенні позову суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог суму 420 гр.20 коп.,підстав для стягнення судового збору з відповідача ОСОБА_3 не вбачається,оскільки від його рішень,дій,бездіяльності вирішення спору між співвласниками щодо спільної власності не залежало.

На підставі ст.156,157 ЖК України,ст.317,383,391,405 ЦК України, ст.12,13,76,81,141,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

Ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 у житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 420(чотириста двадцять)гривень 40 копійок.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України в резолютивній частині рішення зазначаються відомості:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ,адреса для листування АДРЕСА_2

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,адреса проживання - АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.А. Галущенко