Номер провадження: 22-ц/813/618/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/34433/20

Номер провадження: 22-ц/813/618/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи:

- скаржник - ОСОБА_1 ,

- особа, дії, бездіяльність або рішення якої оскаржуються - Перший Київський відділ Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 на дії Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за апеляційною скаргою адвоката Веселової Олени Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Бескровного Я.В. 22 вересня 2021 року, про відмову в задоволенні скарги,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст вимог скарги

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною скаргою, в якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця щодо здійснення розрахунків заборгованості ОСОБА_1 по аліментам у ВП 65786808 від 06.07.2021р. та ВП 65787170 від 02.07.2021р., визнати їх незаконними та скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що у рішенні суду від 05.04.2021 р. про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей відсутня дата, з якої слід стягувати аліменти. Отже, здійснивши розрахунки заборгованості, починаючи з листопада 2020 р., державний виконавець перебрав на себе повноваження суду. Крім того, при визначенні заборгованості державний виконавець не узяв до уваги суми, які були сплачені боржником добровільно у якості аліментів з листопада 2019 р. по грудень 2020 р. (а. с. 51 - 56).

2.3 Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висноків

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року в задоволенні вищевказаної скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до ч. 1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У мотивувальній частині рішення про стягнення аліментів суду зазначено, що «…20.11.2020 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача…». Тобто, судовим рішенням визначено день пред`явлення позову. Тому, суд вважав скаргу в цій частині безпідставною, та такою, що задоволенню не підлягає. Доводи сторони скаржника щодо сплати ним аліментів на утримання дітей за минулі часи були предметом розгляду цивільної справи по суті, про що зазначено у мотивувальній частині рішення. Отже, у разі незгоди сторони з рішенням суду їй слід було діяти в порядку, визначному Розділом V ЦПК України. Рішенням суду чітко визначено дату, з якої слід стягувати аліменти - 20.11.2020 р., і не зазначає врахування наданих ОСОБА_1 квитанцій про сплату аліментів за минулі часу. Тому, державний виконавець не мав права виходити за межі вказаного рішення суду. Скарга в цій частині є безпідставною (а. с. 85 - 86).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Веселова О.О., діюча від імені ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги у повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала постановлена судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) єдиною підставою для відкриття виконавчого провадження є - виконавчий лист, в якому вказуються які саме дії треба вчинити або які стягнути суми та порядок стягнення (а не судове рішення). Вказаний недолік виконавчого листа не може бути компенсований розширеним тлумаченням державним виконавцем пред`явленого на виконання листа. Виконавчі листи у виконавчих провадженнях № 65786808 та № 65787170, видані на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2021 у справі №947/34433/20, не містять дати, з якої суд встановив початок сплати аліментів боржнику ОСОБА_1 .. Отже, такі листи не відповідають встановленим законом вимогам до виконавчого документа, оскільки в них наявна очевидна «некоректність формулювання певного строку як певного періоду (проміжку) в часі, викладеного у виконавчих листах; 2) державний виконавець мав право звернутись до суду із заявою про роз`яснення рішення. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, не звернув увагу на той факт, що на даний час відсутня будь-яка ухвала суду про яке-небудь роз`яснення рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 .. Чинним законодавством не передбачено повноважень державного виконавця особисто на власний розсуд тлумачити зміст виконавчого листа, такими повноваженнями наділений саме суд; 3) не можна погодитись з висновками суду про те, що сплата аліментів за минулі часи була предметом дослідження під час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, оскільки предметом розгляду було саме стягнення аліментів. Оскільки стягувач вказала у позові недостовірні відомості з приводу ухилення батька дітей від утримання своїх неповнолітніх дітей, то боржник на спростування цих тверджень надав докази добровільного утримання. Підставою звернення до суду зі скаргою на дії державних виконавців Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було саме неврахування усіх платежів, що підтверджують сплату аліментів у добровільному порядку ОСОБА_1 під час здійснення розрахунку заборгованості за виконавчими провадженнями № 65786808 та № 65787170; 4) з часу набрання чинності рішення суду про стягнення з нього аліментів боржник систематично сплачує аліменти на користь стягувача, підтримує відносини із дітьми та приймає участь у їх вихованні. Проте, під час здійснення розрахунків, державним виконавцем не було зараховано сплачені боржником аліменти у добровільному порядку. Державними виконавцями не проводилися щомісячні розрахунки заборгованості по сплаті аліментів (а. с. 87 - 89).

2.6 Узагальнені доводи інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

ОСОБА_3 зазначає, що судом було досліджено усі факти та доводи сторін. Рішення про стягнення аліментів набрало законної сили, не оспорено та звернено до виконання. Резолютивна частина рішення суду була достатньо зрозумілою. Для звернення до суду за роз`ясненнями не було підстав. Твердження апелянта щодо необхідності здійснення державними виконавцями перерахунку розміру заборгованості з врахуванням добровільних платежів за минулий час, а не з дня подання позовної заяви до суду є незаконною.

Старший державний виконавець Першого Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Сульжик В.В. та державний виконавець Першого Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Лагута Д.А. у відзивах на апеляційну скаргу просили у її задоволенні відмовити. Зазначають, що дії державних виконавців вчинені в рамках Закону України «Про виконавче провадження». Жодних відомостей щодо взаємної згоди про сплату аліментів наперед між боржником та стягувачем на адресу відділу не надходило. Тому, у державних виконавців були відсутні правові підстави для врахування при розрахунку заборгованості добровільно сплачених коштів до 20.11.2020 року (день звернення з позовом до суду).

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Веселової Олени Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року (а. с. 92 - 92 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.11.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду справи. Справу призначено до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 93).

У судовому засіданні адвокат Веселова О.О., діюча від імені ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв та клопотань не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших її учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Веселової О.О., діючої від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2021р. у справі №947/34433/20, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі - 5 000 грн. щомісячно до досягнення повноліття, а саме - до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у твердій грошовій сумі - 5 000 грн. щомісячно до досягнення повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 45 - 50).

Рішення набрало законної сили, видано виконавчі листи.

Київським відділом ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за заявою стягувача відкриті виконавчі провадження 65786808 щодо стягнення з боржника аліментів на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВП 65786808) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ВП 65787170) (а. с. 57 - 60).

За вказаними виконавчими провадженнями державним виконавцем здійснені розрахунки заборгованості зі сплати аліментів - у ВП 65786808 від 06.07.2021р. та у ВП 65787170 від 2.07.2021р. щодо боржника ОСОБА_1 з дати - 20.11.2020 р. (а. с. 61 - 62).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржувані розрахунки державних виконавців було здійснено з додержанням вимог законодавства.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги про те, що державними виконавцями неправомірно стягуються аліменти за виконавчими провадженнями № 65786808 та № 65787170, починаючи з 20.11.2020 року - дня звернення з позовом до суду та не врахування сплачених аліментів у добровільному порядку, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Частина 1 статті 14 Цивільного процесуального кодексу України закріпила - «Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державних влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.»

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви. Це прямо передбачено статтею 191 Сімейного кодексу України. Причому немає значення, скільки часу пройшло від дня пред`явлення позову до його задоволення.

Якщо позов (заява) подається до суду особисто, днем пред`явлення позову буде день прийняття його судом (засвідчується датою реєстрації). Якщо ж позов (заява) пред`являється не особисто, а відправляється поштою, днем пред`явлення позову (заяви) вважається календарна дата прийняття відповідного листа поштою, засвідчена на поштовому штемпелі, а не день надходження до суду (дата реєстрації вхідної документації судом).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Отже, законом встановлений строк з якого присуджуються аліменти на дитину, тобто з дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи та з рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2021 року вбачається, що з позовною заявою ОСОБА_3 звернулась до суду - 20.11.2020 року. Отже, в судовому рішенні містяться відомості щодо початку строку з якого присуджуються аліменти на дітей (а. с. 45 - 50).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 вказаного закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до положень національного законодавства, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, при цьому найкращі інтереси дітей є предметом їх основного піклування та найважливішим обов`язком батьків.

Стягнення аліментів за минулий час необхідно розрізняти від стягнення заборгованості по аліментах.

Заборгованість утворюється у випадках, коли сторони домовились про сплату аліментів, внаслідок чого аліменти повинні були відраховуватись, але не відраховувались за заявою або за рішенням суду, тобто фактично сплата аліментів за цими документами не провадилась.

Стягнення аліментів за минулий час має місце тоді, коли особа мала право на аліменти відповідно до глави 15 чи глави 16 Сімейного кодексу України, але договір про сплату аліментів сторонами не укладався, і особа, яка має право на них, не зверталась до суду з позовом або заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідач добровільно сплачував аліменти у розмірі, який останній вважав необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Після звернення до суду із позовною заявою про стягнення аліментів, розмір аліментів присуджуються та визначається рішенням суду.

Надані ОСОБА_1 квитанції про сплату аліментів за минулі часу були предметом розгляду по суті у справі про стягнення аліментів.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2021 року було встановлено розмір аліментів, які необхідно стягувати з боржника на підставі доказів наданих сторонами у справі та з врахуванням наявності суперечок щодо його розміру.

Отже, державний виконавець не мав права виходити за межі вказаного рішення суду.

Крім того, ОСОБА_1 не було надано державним виконавцям жодних відомостей щодо взаємної згоди чи домовленістю між батьками в нотаріально посвідченому договоріпро сплату аліментів наперед між боржником та стягувачем. Тому, у державних виконавців відсутні правові підстави для врахування при розрахунку заборгованості, добровільно сплачених коштів з 20.11.2020 року (день звернення з позовом до суду).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що державний виконавець мав право звернутись до суду з заявою про роз`яснення рішення необхідно зазначити наступне.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець має право звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`ясненням рішення, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення відповідного рішення. У разі якщо зміст виконавчого документа незрозумілий, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення його змісту.

Отже, чиним законодавством передбачено право державного виконавця щодо звернення з заявою про роз`яснення рішення, а не його обов`язок.

Крім того, сторони також не були позбавленні можливості звернення із заявою про роз`яснення рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановлено законом.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Веселової Олени Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Веселової Олени Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , у суду апеляційної інстанції відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Веселової Олени Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року про відмову в задоволенні скарги - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе