Справа № 559/2265/21
Провадження № 2/559/129/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.,

секретаря судового засідання Остапчук О.В.,

за участю представника позивача - адвоката Столяра М.В.,

представника відповідача - адвоката Рідченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) з позовом про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15.08.2018 року між ними у простій письмовій формі укладено договір позики, у формі розписки. Згідно даної розписки, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000 дол. США, які зобов`язався повернути до 01.03.2019. В подальшому, 21.08.2018 ОСОБА_2 , згідно договору позики укладеного в простій письмовій формі (розписки), отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3600 дол. США, які зобов`язався повернути до 01.09.2019. Також 12.09.2018 позивачка надала відповідачу в борг кошти сумі 2200 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути до 01.01.2019, що підтверджується розпискою. 24.12.2018 позивач надала в борг відповідачу 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 01.06.2019.

У вище зазначені строки відповідач на порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув, перестав відповідати на телефонні дзвінки та ігнорувати позикодавця.

Тіло позики становить 11800 доларів США. Окрім сплати тіла позики відповідач зобов`язаний, згідно 625 ЦК України, сплатити 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, в загальній сумі 811,66 доларів США.

На даний час, кошти позивачці не повернуті, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 01 жовтня 2021 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Проте грошові кошти фактично йому передані не були, у зв`язку з чим договір позики у вигляді розписки не є укладеним. Вищевказані розписки були лише формальними і мали зовсім інший правовий характер. Дані розписки від 15.08.2018, 21.08.2018, 12.09.2018, 24.12.2018 були написані ним в м. Дубно Рівненської області на прохання і в присутності його друга і однокласника ОСОБА_3 . В той час у нього з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були спільні плани на бізнес. Для чого були необхідні йому дані розписки він не повідомляв, проте зазначив, що вони є лише формальними. Зміст самої розписки йому диктував ОСОБА_3 . Чому він зазначив, що гроші нібито позичаються не в нього, а у його цивільної дружини ОСОБА_1 не відомо.

Під час написання вищезазначених розписок ні позивачка ОСОБА_1 , ні зазначені в розписках очевидці та свідки присутні не були. Коли і ким було дописано в даних розписках текст про очевидців і свідків йому не відомо, але на момент написання розписок такого тексту не було. Тому фактично між ним та позивачкою не виникло жодних правовідносин, так як грошові кошти йому не передавались. Він жодного разу не їздив в м. Рівне до позивачки для отримання коштів, не зустрічався з нею та вона не мала до нього жодних претензій. Враховуючи те, що він жодних коштів від позивачки не отримував, тому і підстави для стягнення з нього коштів вказаних у розписках, відсотків на підставі ст. 625 ЦК України відсутні. Розмір витрат на правничу допомогу - 15 000,00 грн. також не є обґрунтованим і не підлягає стягненню, так як є просто завищеним та неспівмірним.

Вважає, що викладене позивачем в позовній заяві не підтверджується жодним належним доказом, нею не надано відповідних документів на підтвердження кожної обставини, викладеної в позовній заяві, на яку вона посилається як на підставу для задоволення позову.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Столяр М.В. позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, який просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Рідченко М.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно розписок складених власноручно ОСОБА_2 15.08.2018 року, 21.08.2018, 12.09.2018 та 24.12.2019, останній отримав від ОСОБА_1 у якості позики грошові кошти в загальному розмірі 11800 доларів США. Як зазначено у розписках, грошові кошти в розмірі 1000 дол. США, відповідач зобов`язався повернути до 01.03.2019, грошові кошти в сумі 3600 дол. США - зобов`язався повернути до 01.09.2019, грошові кошти в сумі 2200 дол. США - зобов`язався повернути до 01.01.2019, а кошти в сумі 5000 дол. США - зобов`язався повернути до 01.06.2019 (а.с. 6, 7, 8, 9).

Суд вважає, що зазначені договори позики є чинними, а доводи сторони відповідача про їх удаваність судом до уваги не приймається, оскільки, позовні вимоги про визнання договорів позики недійсними відповідачем не заявлялись.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 (справа № 6-50цс16) і є обов`язковою для застосування судами України.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Доказів на підтвердження того, що відповідачем було у встановленому законом порядку оспорено договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, матеріали справи не містять.

Окрім того, стороною відповідача не надано жодного доказу щодо недійсності договорів позики укладених між сторонами у формі боргових розписок, які були власноруч написані та підписані відповідачем. Не надано доказів щодо примусу відповідача до укладення вказаної цивільно-правової угоди. Не надано доказів безгрошовості даної угоди. Також не надано жодного доказу про існування будь-якого іншого зобов`язання між сторонами, або іншими учасниками, не зазначеними в угоді.

Зазначене дає правові підстави для висновку, що відповідачем по відношенню до позивача порушені вищевказані норми права, а відтак отримані кошти в позику мають бути повернуті позивачу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача основний борг у розмірі 11318 доларів США, 3% річних від простроченої суми заборгованості, яка становить 753, 28 доларів США, та судові витрати.

Суд приймає розрахунок позивача щодо 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, а саме: згідно розписки від 15.08.2018 за якою борг у розмірі 1000 дол. США, відповідач зобов`язався повернути до 01.03.2019 - за 922 дні прострочення 3% річних складають 75, 70 доларів США; згідно розписки від 21.08.2018, за якою борг у розмірі 3600 доларів США відповідач зобов`язався повернути до 01.09.2019 - за 738 днів прострочення 3% річних складають 218, 07 долари США, згідно розписки від 12.09.2018 за якою відповідач борг у розмірі 2200 доларів США зобов`язався повернути до 01.01.2019 - за 981 день прострочення 3% річних складають 177, 21 доларів США, згідно розписки від 24.12.2018 за якою відповідач борг у розмірі 5000 доларів США зобов`язався повернути до 01.06.2019 - за 830 днів прострочення 3% річних складають 340, 68 доларів США.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням, зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, борг позивачці не повернув, а тому він підлягає стягненню у примусовому порядку.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачкою долучено договір про надання правничої допомоги, ордер на надання правничої допомоги, акт виконаних робіт №002, квитанцію №58 від 24.01.2022, відповідно до якої нею сплачено 15000 грн. за правову допомогу. Позивачкою також сплачено судовий збір у розмірі 3366, 10 грн. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України,

Керуючись ст.ст. 4, 10, 18, 76, 95, 133, 141, 223, 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) борг в сумі 11800 (одинадцять тисяч вісімсот) доларів США, та 3 % річних в сумі 811, 66 (вісімсот одинадцять) доларів США шістдесят шість центів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 3366 (три тисячі триста шістдесят шість) гривень 10 коп. - судового збору та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень - витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31.01.2022.

Суддя: Р.В. Ралець