ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року

м. Черкаси

справа № 698/790/21 провадження № 22-ц/821/72/22 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Чуйко А.В.

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1 ;

представник скаржника - адвокат Полежака Володимир Федорович

орган примусового стягнення: Катеринопільський районний відділ ДВС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полежаки Володимира Федоровича на ухвалу Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Катеринопільського районного відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоріної Юлії Сергіївни щодо перерахунку заборгованості.

в с т а н о в и в :

Описова частина

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Сидоріної Ю.С. щодо перерахунку заборгованості.

Скарга мотивована тим, що згідно судового наказу Катеринопільського районного суду від 05.02.2019 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Скаржник зазначав, що про судовий наказ від 05.02.2019 року йому стало відомо лише 01.10.2021 року, оскільки він не був повідомлений належним чином як про судовий розгляд, так і про здійснення примусового виконання вказаного наказу, оскільки перебував за межами України.

Крім того, вказує, що звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу його колишня дружина ОСОБА_3 умисно приховала від суду обставини згідно яких інша неповнолітня дитина колишнього подружжя - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на утриманні скаржника.

Стверджує, що незважаючи на здійснення утримання іншої дитини, він надає ОСОБА_3 належну матеріальну допомогу на утримання доньки ОСОБА_2 , а отже, як скаржник вважає, відсутні законні підстави для примусового стягнення з ОСОБА_1 вказаних вище аліментних платежів.

На підставі викладеного, скаржник вважає, що державний виконавець незаконно здійснив нарахування заборгованості за виконавчим листом та з огляду на наведенні обставини просив суд зобов`язати державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості, починаючи з часу коли він довідався про існування аліментних обов`язків, тобто з 01.10.2021 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Катеринопільського районного відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоріної Ю.С. щодо перерахунку заборгованості за судовим наказом від 05.02.2019

Ухвала суду мотивована тим, що суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених скаржником вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що обраховуючи заборгованість за судовим наказом державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Полежака В.Ф. звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 17 листопада 2021 року.

Просить скасувати ухвалу Катеринопільського районного суду Черкаської області як незаконну та постановити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 визнати дії старшого виконавця неправомірними та зобов`язати старшого державного виконавця Катеринопільського відділу державної виконавчої служби зробити перерахунок заборгованості з 01.10.2021 року по даний час.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно та неповно дослідив докази.

Зазначає, що ОСОБА_5 періодично виїжджає на заробітки за межі України і в останній час перебував за її межам, а саме в період з 14.03.2020 року по 15.09.2021 року, про що стягувачці було відомо. Крім того, ОСОБА_3 також була у Польщі і їхні дочки ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , так як навчалися там в школі 2020-2021 рік і повернулися до України в другій половині липня 2021 року. Проте вона умисно приховала цю інформацію, щоб отримати незаконний прибуток з незаконно нарахованої заборгованості та пені за прострочкку.

Вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишилася проживати з ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 залишилася проживати з ОСОБА_3 .

При постановленні оскаржуваної ухвали Катеринопільський районний суд не взяв до уваги, що ч. 1 ст. 194 СК України надає виконавцю право на стягнення аліментів на минулий час, але не зобов`язує його їх стягувати, тому неправильно визнав дії державного виконавця правомірними.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Полежака В.Ф. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

У справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п.1 ст.6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон)).

Частиною першою статті 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у Катеринопільському відділі ДВС перебуває виконавче провадження № 65974368 з виконання судового наказу № 698/93/19 виданого 05.02.2019 року Катеринопільським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідно віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи 28.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

05.07.2021 року постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження (а.с. 10). Копію даної постанови направлено сторонам за адресою вказаною у виконавчому документі, що підтверджується фіскальним чеком про направлення рекомендованої кореспонденції (а.с.11).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, які стягуються на підставі судового наказу Катеринопільського районного суду від 05.02.2019 року № 698/93/19 вбачається, що його складено, починаючи з 28.01.2019 року (а.с. 24).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішень.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», порядок стягнення аліментів визначається законом.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини 3 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно приписів частини 3 статті 195 Сімейного кодексу України, розмір заборгованості за аліментами, у тому числі, обчислюється державним виконавцем.

Відповідно до частини 1 статті 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

В абзаці 1 частини 2 статті 195 Сімейного кодексу України зазначено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 195 Сімейного кодексу України, у разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Згідно ч.1 ст. 194 Сімейного кодексу України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минули час, але не більше як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 3 Розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Отже, законодавством покладається на особу зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати аліменти.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 від часу коли він дізнався про відкриття виконавчого провадження, не надано жодного доказу, який би вказував на те, що ним аліменти сплачуються чи сплачувалися.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 надавала заяви про отримання аліментів згідно виконавчого документа.

З системного аналізу вказаних вище норм вбачається, що з огляду на спеціальний предмет правого регулювання (платежі на утримання дитини) законодавець не передбачає такої підстави для звільнення скаржника від заборгованості по аліментам, як не обізнаність останнього про ухвалення що до нього судового рішення та здійснення примусового виконавчого провадження за ним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії державного виконавця щодо нарахування скаржнику ОСОБА_1 заборгованості, за аліментними платежами, починаючи з 28.01.2019 року є правомірними.

Суд першої інстанції, на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полежаки Володимира Федоровича залишити без задоволення.

Ухвалу Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Катеринопільського районного відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоріної Юлії Сергіївни щодо перерахунку заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко