ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року

м. Харків

справа № 611/475/21

провадження № 22-ц/818/1915/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року у складі судді Коптєва Ю.А., -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ ««Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №501122824 від 19 березня 2019 року..

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_1 , посилаючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини справи та посилається на доводи, викладені у позовній заяві.

Вказує, що суд не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме він не був ознайомлений з умовами кредитування, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого йому було вручено кредитний договір, який він не читаючи із-за дрібного шрифту підписав, надіючись на добросовісність працівника Банку. Вважає, що неналежне інформування позичальника може вплинути на рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту. Підкреслює, що відповідно до Акцепту він нібито перед укладенням Угоди у письмовій формі ознайомлений: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ. Однак, будь якого паспорту споживчого кредиту, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ст, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» я не отримував і про що не ставив підпис. Також ця інформація насправді не доводилася в усній формі. Він лише отримав свій примірник Акцепту пропозиції про укладання угоди , Додаток №1 до Угоди та Договір добровільного страхування.

Також через брак часу він не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримаю в результаті підписання даної угоди, не міг це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Тобто при укладенні Кредитного договору через не належну інформованість з боку Відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови.

Вважає незаконним встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредиту, а саме за послугу/и, які супроводжують кредит як компенсація супутніх витрат банку за його рахунок, оскільки Банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь Банку за дії, які той здійснює на власну користь, а тому зазначений п. 1 Акцепту повинен бути визнаний судом недійсним.

Крім того, суд не звернув уваги на правову позицію Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 27Л2.2018р, у справі № 695/3474/17 , від 01.04,2020р, у справі № 583/3343/19 стосовно того, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оспорюванні позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами Договору позики відповідно до ст. 6, 536, 626-628,1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, платності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання. Позивач не відмовився від одержання кредиту та не відкликав свою згоду на укладення кредитного договору, а навпаки кредитні кошти отримав та користується ними, хоча ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» надавала позивачу право відмовитися від договору впродовж 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період із дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону (брак знань) чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що при укладенні спірного кредитного договору відповідачем не були дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про страхування». Вважає, що скориставшись його необізнаністю, відповідач навмисно не дотримав і грубо порушив вимоги законодавства, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, а саме - банк не надав йому, як позичальнику, повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Вважав, що недотримання та невиконання банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» є підставою визнання кредитного договору недійсним на підставі ст.215 ЦК України. Окрім того, умовами договору передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості, що є супутньою послугою, що є порушенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» укладено угоду про надання кредиту №501122824 від 19 березня 2019 року шляхом прийняття позивачем пропозиції відповідача на укладення угоди про надання кредиту, відповідно до умов якої відповідачу надано кредит на таких умовах: тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту 100000 грн.; процентна ставка 17,99% річних; тип ставки - фіксована; строк кредиту - 36 місяці; комісійна винагорода за надання кредиту - 0,00%; за обслуговування кредиту - 2,25% від суми кредиту; дата повернення 19 березня 2022 року. Кредит надавався позичальнику для власних потреб в розмірі 12 020,38 грн. Умови кредитної картки та відкриття кредитної лінії були такі: сума кредиту - 200 000, 00 грн.; процентна ставка - 26% річних; строк кредиту - 3 роки з моменту випуску (а.с.8).

Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит для споживчих цілей, тобто позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування» та інші нормативно - правові акти, які регулюють вказані правовідносини, що виникли та існують між сторонами.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні щодо кредитного договору встановлені ст.ст.1048-1052,1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, як передбачено ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються:

1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника);

2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту;

3) загальний розмір наданого кредиту;

4) порядок та умови надання кредиту;

5) строк, на який надається кредит;

6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);

7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення);

8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів;

9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені;

10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);

11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;

12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;

13) порядок дострокового повернення кредиту;

14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

З матеріалів справи убачається, що відповідач повідомив позивача у письмовій формі про усі умови кредитування, передбачені ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», про що свідчать підписана позивачем ОСОБА_1 угода про надання кредиту №501122824 від 19 березня 2019 року та Графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутних послуг, в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредитної заборгованості; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України «Про споживче кредитування» (а.с.).

Із загальних умов укладеної угоди про надання кредиту №501122824 від 19 березня 2019 року убачається, що сторонами досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов кредитного договору, зокрема, суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, сплати усіх платежів за кредитним договором, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядку їх сплати, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання чи неналежне виконання умов договору, умов забезпечення кредиту.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, ОСОБА_1 особистими підписами засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними,

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір надруковано дуже дрібним шрифтом, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Тобто вказана норма права забороняє друкувати інформацію щодо реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача шрифтом меншого розміру ніж основний текст. Проте у даному випадку весь кредитний договір надруковано однаковим розміром шрифту.

При цьому, даних про те, що, підписуючи спірний кредитний договір, позивач ОСОБА_1 вимагав від Банку викласти його більшим шрифтом і йому було відмовлено у такій вимозі, апелянтом надано не було.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено право споживача протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

ОСОБА_1 , підписавши кредитний договір та ознайомившись з його умовами, перевагами і недоліками, мав реальну можливість не укладати цей кредитний договір, тобто відмовитися від його укладення, однак на момент його підписання додаткових вимог щодо умов спірного договору не заявляв, у подальшому виконував його умови та покладені на нього договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, що свідчить про свідоме визнання позивачем умов оспорюваного договору.

Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, у повному обсязі оскільки суд першої інстанції не звернув увагу, що умови оспорюваного позивачем кредитного договору містять положення підпункту «б» пункту 1 угоди про надання кредиту №501122824, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 19 березня 2019 року щодо обов`язку сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту у розмірі 2,25% від суми кредиту без ПДВ, який підлягає визнанню недійсними, враховуючи таке.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно п. 1 угоди №501122824 віл 19.03.2019 під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ.

Згідно додатку № 1 до угоди про надання кредиту № №501122824 від 19.03.2019 року, яким є графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.

Встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2, 25% від суми кредиту, відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту б) пункту 1 кредитного договору є несправедливими.

Враховуючи наведене, оскільки позичальнику ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу Банку, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув, та відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору вцілому.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені вимоги про визнання недійсним підпункту «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501122824, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 19 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання недійсним положення підпункту «б» пункту 1 угоди про надання кредиту №501122824, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 19 березня 2019 року щодо обов`язку сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту у розмірі 2,25% від суми кредиту без ПДВ.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

.Відповідно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 13 ст. 141, пп. «б», «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про захист прав споживачів» суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції стягує з відповідача у дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 454 грн. та за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 681 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п. 3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволені вимоги про визнання недійсним підпункту «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501122824, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 19 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ухвалити у цій частині нове рішення.

Визнати недійсним положення підпункту «б» пункту 1 угоди про надання кредиту №501122824, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 19 березня 2019 року щодо обов`язку сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту у розмірі 2,25% від суми кредиту без ПДВ.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Код ) в дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Код ) в дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Код ) в дохід держави судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 27 січня 2022 року.