Провадження № 22ц/824/888/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», третя особа: Державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Пушкіна Крістіна Вікторівна, про визнання недійсними договорів відступлення (купівлі-продажу) права вимоги та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 14 березня 2018 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір № 77 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги.

Відповідно до умов Договору Банк відступив (продав), а ОСОБА_2 отримав (придбав) право вимоги до ОСОБА_1 , що належало Банку на підставі Договору кредиту № 24-07 від 23.03.2007 року укладеного між Банком та позивачем.

Банк відступив ОСОБА_2 права вимоги за Іпотечним договором укладеним між позивачем та Банком 23.03.2007 року, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко JI.B. та зареєстрований в реєстрі за № 2447, за яким позивач передав в іпотеку Банку, в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

14 березня 2018 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений Договір про відступлення (купівля-продаж) права вимоги за іпотечним договором, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 143, за яким ОСОБА_2 отримав права вимоги та став іпотекодержателем за Іпотечним договором.

18 травня 2018 року ОСОБА_2 задовольнив свої вимоги за Договором іпотеки, відповідно до іпотечного застереження, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, про що державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант», ОСОБА_3 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 41238387 від 23.05.2018 року) було внесено відповідний запис про право власності ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що Договір № 77 та Договір № 143 є такими, що укладені з порушенням норм діючого законодавства України, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними, а рішення державного реєстратора, прийняте на підставі таких договорів, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним Договір № 77 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги від 14 березня 2018 року, Договір № 143про відступлення (купівля-продаж) права вимоги за іпотечним договором від 14 березня 2018 року, скасувати рішення державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Пушкіної К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41238387 від 23.05.2018 року, щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути солідарно з відповідачів судовий збір.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що оспорювані договори за своєю юридичною природою є договорами факторингу. З огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорювані правочини суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, та підлягають визнанню недійсними.

Зазначає про те, що місцевий суд, встановивши що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, не врахував, що правовідносини за оспорюваними правочинами регулюються також положенням Цивільного кодексу України щодо загальних істотних умов договору, ознак договору факторингу та цесії.

Від представника ОСОБА_2 надійшов до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що ОСОБА_2 придбав права вимоги не безпосередньо у ПАТ «ІмексБанк», а через відкритий аукціон в процесі ліквідаційної процедури банку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не містять належних доказів та належного нормативно-правового обґрунтування доводів, викладених в ній та позивачем не доведено наявність підстав, з якими законодавець передбачає можливість визнання договору недійсним, а тому не знайшов підстав для задоволення вимог про визнання недійсним договорів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 березня 2018 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-02-05-000312-a від 13 березня 2018 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір № 77 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги, згідно якого ПАТ «Імексбанк», від імені якого діє уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» Матвієнко А.А., відступив (продав), а ОСОБА_2 отримав (придбав) право вимоги до ОСОБА_1 , що належало Банку на підставі Договору кредиту № 24-07 від 23 березня 2007 року, укладеного між Банком та Позивачем.

Пунктом 2.1. Договору № 77 передбачено, що Банк відступає за окремими договорами ОСОБА_2 права вимоги за договорами, що були укладені в якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, в тому числі права вимоги за Іпотечним договором укладеним між позивачем та Банком 23.03.2007 року посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко JI.B. та зареєстрований в реєстрі за № 2447.

За вказаним Іпотечним договором Позивач передав в іпотеку Банку, в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором кредиту, належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

На виконання пункту 2.1. Договору № 77, 14 березня 2018 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений Договір про відступлення (купівля-продаж) права вимоги за іпотечним договором, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 143.

На підставі укладеного між Банком та ОСОБА_2 . Договору № 143, відповідач отримав права вимоги та став іпотекодержателем за Іпотечним договором.

18 травня 2018 року ОСОБА_2 задовольнив свої вимоги за Договором іпотеки, відповідно до іпотечного застереження, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , про що державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант», ОСОБА_3 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 41238387 від 23.05.2018 року) було внесено відповідний запис про право власності Відповідача1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

За приписами ч.ч. 6,7 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначена позиція позивача та її нормативно-правове обґрунтування не відповідають обставинам справи та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договорами іпотеки замінений на ОСОБА_2 як нового кредитора.

ОСОБА_2 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів відступлення купівлі-продажу права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Ці договори не містять умов, які б передбачали передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договорів не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за оспорюваними правочинами не є правовідносинами у сфері факторингу.

Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі №755/14728/18.

При цьому, Верховний Суд зазначив, що вказаний висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Оспорювані позивачем правочини є купівлею-продажем прав вимоги та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512 - 519 ЦК України і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявність у відповідача як нового кредитора, ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг, не вимагається.

З огляду на викладене, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме Закону України «Про фінансові послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 512, 514, 1077, 1079 Цивільного кодексу України є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не враховані висновки Верховного Суду, на які посилався позивач, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що судом першої інстанції належним чином, з дотриманням норм ст.ст. 263, 264 ЦПК України розглянуто дану справу, дано вичерпну, мотивовану, обґрунтовану нормами матеріального права відповідь на кожний довід позивача, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: