Справа № 266/4968/21
Провадження № 2/266/130/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Іванця О.Д., за участі секретаря Новак О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори 13.12.2017 року. Відповідачами у справі, а саме ОСОБА_2 - є рідною сестрою позивачки, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - є племінниками позивачки. На даний час відповідачі у будинку не мешкають, своїх речей не зберігають та на даний час зареєстровані та фактично мешкають у АДРЕСА_2 . Відповідачі з 2015 року не несуть витрат зі сплати комунальних послуг, тому як члени сім`ї втратили право користування житлом. Просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належній їй власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах своїх дітей - відповідачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надала до суду документи, зокрема заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Кибенко Т.Є. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, також надано висновок №01.1-23-292 від 23.12.2021 року, згідно якого заперечував проти визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, враховуючи визнання відповідачем позову, вважає можливим згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-244 від 13.12.2017 року, виданого Другою маріупольською державною нотаріальною конторою(а.с.7-8)

Згідно довідки про склад сім`ї №208 та акту про фактичне проживання №207, виданих 15.07.2021 року КСН "Криштальний" встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично проживають у буд. АДРЕСА_1 .(а.с.9)

Згідно інформації Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг №02-13.07-961 від 14.07.2021 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20)

Згідно довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 08.10.2021 року №089-99.02-07245, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані у спірному будинку з 25.12.2010 р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована у спірному будинку з 05.02.2013 р. (а.с. 20).

Згідно копії довідки, доданої позивачем до позовної заяви, на ім`я ОСОБА_2 , виданої "Адміністрацією Шепсинського сільського поселення" Туапсинського району Краснодарського краю РФ від 04.03.2021 року №107 встановлено, що ОСОБА_2 разом із членами своєї сім`ї, а саме чоловіком - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , доньками - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . Також додано копії свідоцтв про фактичну реєстрацію ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою. Додано копію паспорта громадянки РФ ОСОБА_2 № НОМЕР_1 із зазначенням місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .(а.с.11-16)

Згідно наданої суду заяви від 18.10.2021 року №23АА7327971, посвідченої нотаріусом Туапсинського нотаріального округу Російської Федерації Нартовою О.В., відповідач ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та надала згоду на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном позивачем шляхом зняття з реєстрації місця проживання її та її дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підтвердження зави додано копії відповідних документів, зокрема про місце реєстрації та фактичного проживання на території Російської Федерації.(а.с.24-31)

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою.

Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння.

Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав".

Суд критично ставиться до висновку третьої особи - Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, №01.1-23-292 від 23.12.2021 року, яким заперечував проти визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житлом з наступних підстав.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 та 4статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч.1,2 ст.160 СК України - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Оскільки малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками - суд вважає, що інтереси дитини не порушуються з огляду на те, що вона не проживає в спірній квартирі разом з батьками тривалий час. Також судом встановлено, що діти мешкають за межами України у Російській Федерації разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Органом опіки та піклування Маріупольської міської ради не надано до суду доказів, які б підтвердили поважність та об`єктивність причини не проживання дітей у будинку АДРЕСА_1 . До суду надано висновок, щодо недоцільності визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житлом, але даний висновок є необґрунтований, не містить доказів того, які заходи були проведені Службою у справах дітей для встановлення фактичного місця проживання дитини, причини їх відсутності за місцем реєстрації матері.

Таким чином, суд вважає,що права та інтереси дитини не будуть порушені в силу ст.160 СК України.

Зібраними доказами у справі належним чином доведений факт не проживання відповідачів у буд. АДРЕСА_1 , що належить позивачу ОСОБА_1 , тому відсутня необхідність у виклику та допиті свідків на підтвердження зазначеного факту, про що клопотав позивач у позовній заяві.

З огляду на наведене, виходячи з того, що відповідачів було зареєстровано у буд. АДРЕСА_1 , та останні тривалий час (більше 5 років) фактично не проживають у спірному будинку без поважних причин тобто понад рік, відповідач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах своїх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позовні вимоги визнала в повному обсязі, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 274, 280, 350 ЦПК України, ст.405 ч. 2 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Іванець О. Д.