провадження № 22-ц/824/1277/2022
головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року за заявою комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 20 362 грн 64 коп.; збитки від інфляції у сумі 1 808 грн 20 коп.; три проценти річних у сумі 871 грн 46 коп.;судових витрат в розмірі 227 грн; витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн.

28 липня 2021 року Голосіївським районним судом міста Києва було видано судовий наказ простягнення з ОСОБА_1 коштів за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 20 362 грн 64 коп.; збитки від інфляції у сумі 1 808 грн 20 коп.; три проценти річних у сумі 871 грн 46 коп. та судових витрат в розмірі 227 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року у видачі судового наказу за заявою комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, відмовлено.

Не погоджуючись із указаною ухвалою суду представник Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» - адвокат Таран Л.М. звернулась до суду із апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі представник Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» - адвокат Таран Л.М., посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.

Заявник зазначає, що витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України та розподіляються між сторонами відповідно до ст. 137 та ст. 141 ЦПК України. Вказані витрати не відносяться до вимог, що наведені у ст. 161 ЦПК України, проте обов`язково зазначаються у судовому наказі відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу (а.с. 62-63).

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу за правилами наказного провадження є неможливим, оскільки така справа розглядається без повідомлення та виклику сторін, у зв`язку з чим боржник позбавлений права довести неспівмірність заявлених вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають нормам процесуального права та матеріалам справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

У статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Указані обставини для відмови у видачі судового наказу в частині відшкодування судових витрат не встановлені.

При цьому, ч. 6 ст. 168 ЦПК України передбачено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких серед інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, процесуальний закон не обмежує сторону, яка звернулась до суду у наказному провадженні на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Ураховуючи наведене колегія апеляційного суду не може погодитись з мотивами та висновками суду першої інстанції про неможливість стягнення витрат на професійну правничу допомогу за правилами наказного провадження, зокрема також з тих підстав, що справа розглядається без повідомлення та виклику сторін, у зв`язку з чим, на думку суду першої інстанції, боржник позбавлений права довести неспівмірність заявлених вимог.

Так, ч. 3 ст. 167 ЦПК України передбачено, що судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до частини 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Положеннями п. 5 ч. 3 наведеної статті також передбачено, що боржник може навести заперечення із зазначенням про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача, наприклад щодо розміру витрат на правничу допомогу.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу, який по суті є особливою формою судового рішення.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та прийшов до помилкового висновку, що стягнення витрат на правову допомогу не може бути розглянута в рамках наказного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про видачу судового наказу додано докази надання АО «Шенлі» послуг Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» з підготовки заяви про видачу судового наказу на суму 1500 грн, оцінку яким судом першої інстанції надано не було.

Згідно із ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;

4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;

7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

У цій справі предметом перевірки суду апеляційної інстанції було визначення розміру судових витрат (п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) у справі, яка була розглянута за правилами наказного провадження.

Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу (ст. 167 ЦПК України).

Тому, встановивши помилковість підстав та мотивів суду першої інстанції щодо неможливості видачі судового наказу в частині відшкодуванні витрат на правничу допомогу, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що норми процесуального закону не наділяють апеляційний суд повноваженнями щодо скасування оскаржуваної ухвали та видачі судового наказу апеляційним судом.

За таких обставин, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, як це передбачено у п. 4 ч. 1 ст. 379 УПК України, колегія апеляційного суду застосовує відповідні наслідки, передбачені указаною статтею, а саме щодо направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про відмову у видачі судового наказу постановлена помилково, з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року про відмову у видачі судового наказу за заявою комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба