Єдиний унікальний номер 263/4004/21 Номер провадження 22-ц/804/107/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

учасники справи:

позивач - Комунальне комерційне підприємство «Маріупольтепломережа»

представник позивача - Коляда Юлія Григорівна

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2021 року у складі суду Кияна Д.В., у цивільній справі про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ККП «Маріупольтепломережа» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, який обґрунтувала наступним.

ККП «Маріупольтепломережа» здійснює постачання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання у квартиру АДРЕСА_1 . Між позивачем та відповідачами встановлено фактичні договірні відносини з приводу надання комунальних послуг з централізованого теплопостачання на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 . Опалювальна площа квартири складає 48,57 кв.м. Оскільки оплата за користування послугами по теплопостачанню відповідачами вносилась не в повному обсязі, за період з 01.10.2017 по 01.03.2021 утворилася заборгованість у розмірі 29960,10грн.

24 грудня 2020 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованість за користування послугами централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09.03.2021 по справі № 263/15224/20 зазначений судовий наказ скасовано.

Сума заборгованості за послуги централізованого опалення за період з 01.10.2017 по 01.03.2021 становить 33292,45 грн, з яких: 29960,10 грн - основна сума боргу; 1164,06грн - 3% річних; 2168,29грн - сума інфляційних витрат, яку просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2021 року позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги по теплопостачанню, задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за послуги по теплопостачанню на користь ККП «Маріупольтепломережа» суму заборгованості за користування тепловою енергією за період часу з 01.10.2017 по 01.03.2021 у розмірі 29960,10грн, а також 3% річних у розмірі 1164,06грн, інфляційні витрати в сумі 2168,29грн, вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 526, 530, 625 ЦК України, та виходив з того, що оскільки позивачем надаються послуги з теплопостачання, а відповідач їх приймає, то вказане є підставою для виникнення між сторонами цивільних прав і обов`язків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що жодного відношення до квартири АДРЕСА_2 відповідачі не мають. Позивачем не надано відомостей та документів, за якими було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для оплати комунальних послуг. Доказів належності вказаного рахунку відповідачам та отримання ними послуг, позивач не надав.

Відповідачі заявляли суду про застосування строків позовної давності. Позивач звернувся до суду в березні 2021 про стягнення заборгованості з 01.10.2017 по 01.03.2020, проте щодо вимог за період з 01.10.2017 по 01.03.2018 сплив строк позовної давності.

Суд не застосував до спірних правовідносин положення ст. 8 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивача та відповідачі в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції надіслав заяву про відкладення розгляду справи з причини виїзду за межі країни. Докази вказаного до заяви не долучені.

Обговоривши заявлене відповідачем клопотання, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків про необхідність відмови в його задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник ККП «Маріупольтепломережа» Коляда Ю.Г. скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначив, що підприємство здійснює постачання послуг з централізованого опалення у кв. АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 є квартиронаймачем. Цей будинок є багатоповерховим, опалення до квартири здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, відповідач є споживачем наданих послуг.

Підключення квартири до централізованої мережі теплопостачання і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладанням договору. Підприємство щомісяця надає відповідачам рахунки (квитанції) на оплату наданих послуг з теплопостачання (централізованого опалення). Відповідачі, отримуючи рахунки, жодного разу не заявляли скарг або претензій. Розрахунки, які є додатком до позовної заяви, та їх належність відповідачам, не були спростовані. Нарахування 3 % річних та суми інфляції здійснені на підставі ст. 625 ЦК України, так як боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з розрахунком заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 , за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2017 по 01.03.2021, розмір заборгованості складає - 33292,45грн, з них основна сума боргу - 29960,10грн, 3% річних - 1164,06грн, сума інфляційних витрат - 2168,29 грн.

У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , підтвердженням чого є інформація Департаменту адміністративних послуг. Відповідачам відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , опалювальна площа квартири складає 48,57 кв.м (а.с. 9-11, 16).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України Про житлово-комунальні послуги (далі - Закон № 2189-VІІІ), визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 19 Закону України № 1875-IV Про житлово-комунальні послуги від 24 червня 2004 року). Вказані положення в повній мірі узгоджуються зі змістом ч. 1 ст. 12 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 09 листопада 2017 року

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (ч. 1 ст. 29 Закону України № 1875-IV).

Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (ч. 1 ст. 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 09 листопада 2017 року).

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України Про теплопостачання споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За змістом положень в ч.ч. 1, 5 ст. 21, ч.ч. 1, 5 ст. 22 Закону України Про житлово-комунальні послуги одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії і гарячої води визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на комунальну послугу з постачання гарячої води, що виробляється за допомогою систем автономного опалення та/або індивідуального теплового пункту, формуються та встановлюються окремо для кожного багатоквартирного будинку з урахуванням собівартості виробництва надання такої послуги, а також рентабельності суб`єкта господарювання, що провадить таку діяльність.

Обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до якого розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

З аналізу наведеного вбачається, що обов`язок з укладання договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплової енергії, що поставляється за адресою: АДРЕСА_1 , за особистим рахунком № НОМЕР_1 .

З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що відповідач за особистим рахунком № НОМЕР_1 має заборгованість перед позивачем за надані комунальні послуги в сумі 29960,10грн за період з жовтня 2017 року по березень 2021 року.

За частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, від 22 липня 2020 року у справі № 500/5362/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.За таких обставин, не можна стверджувати, що відсутність укладеного договору робить юридичну складову боргу неповноцінною, а його стягнення бездоговірним і незаконним.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про теплопостачання споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18).

Апеляційний суд відхиляє доводи скарги про відсутність підстав для стягнення пені, оскільки такі вимоги позивачем не висувалися.

Стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які мають компенсаторний характер передбачені положеннями ст. 625 ЦК України, на них не розповсюджуються положення ст.8 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги за межами строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

За статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте в матеріалах справи відсутні заяви відповідачів усні чи письмові щодо застосування строків позовної давності у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України. Тому є безпідставними доводи апеляційної скарги про сплив строку позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості за період з 01.10.2017 по 01.03.2018.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі жодного відношення до квартири АДРЕСА_2 не мають - неспроможні, бо в позові зазначена інша адреса, а саме квартира АДРЕСА_1 , в якій відповідачі зареєстровані.

Встановивши, що позивач надавав послуги з теплопостачання до квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі не надали належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідачів заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги про недоведення розміру заборгованості не впливають на правильність висновку суду по суті вирішення справи та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, відповідачем не надано.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що за період з 01.10.2017 року по 01.03.2021 року загальна сума заборгованості відповідачів дорівнює 29960,10грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова