ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2022 року м. Кропивницький

справа № 395/1041/20

провадження № 22-ц/4809/93/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Черненка В. В.,

за участі секретаря - Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Фільштейна Володимира Леонідовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та адвоката Вишні-Чижової Ганни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_3 , на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2021 року у складі судді Орендовського В. А. і

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» (далі - ПрАТ «Кіровоградобленерго») та просили визнати за ними право приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на частину в розмірі 48,6 кв. м. житлового будинку АДРЕСА_1 , а також стягнути на свою користь судовий збір.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 прийнята на посаду електромонтера 2 розрядку Новомиргородського РЕС ПЕО «Дніпроенерго».

11.11.1990 між Службою підстанцій Кіровоградського Західного підприємства електромереж м. Кіровоград (далі - Служба підстанцій КЗПЕМ) в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , електромонтером Новомиргородського РЕС, укладено договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу (квартиронаймач), відповідно до якого в тимчасове користування ОСОБА_1 передана службова квартира разом із сараєм та підвалом на підстанції « Новомиргород », що розташована по АДРЕСА_1 .

Згідно вказаного договору ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання утримувати службову квартиру, сарай, підвал та прилеглу територію двору в належному стані, щомісячно сплачувати за використану електроенергію, на вимогу Служби підстанцій КЗПЕМ звільнити зазначене приміщення протягом одного місяця з дня усної заяви.

01.02.1991 ОСОБА_1 переведена на посаду секретаря машиніста та продовжувала трудові відносини з вказаним підприємством.

Крім того, на підставі вказаного договору у вказаному житловому будинку було зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 (з 02.03.1991) її сини - ОСОБА_2 (з 26.12.1995) та ОСОБА_3 (з 26.12.1995), а на підставі реєстрації позивачам була передана Домова книга.

Наказом від 09.06.1995 № 130 здійснена реорганізація ПЕО «Дніпроенерго», створено Державне підприємство «Кіровоградобленерго», до складу якого увійшло Кіровоградське Західне підприємство електромереж, перейменоване в Кіровоградські Західні електромережі.

Згідно Наказу від 05.08.1996 № 30 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади на підставі пунктів 3 та 4 ст. 40 КЗпП України.

Після звільнення ДП «Кіровоградобленерго» не ставило питання про розірвання договору про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу від 11.11.1990 та з будь-якою заявою до позивачки та членів її сім`ї не зверталось.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 на законних підставах заволоділа та добросовісно користувалась майном, а також безперервно біля тридцяти років з моменту реєстрації відкрито ним володіє, проживає разом з дітьми, своєчасно розраховується за використану електроенергію і після розірвання трудових відносин із відповідачем, остання вважає, що за позивачами може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПрАТ «Кіровоградобленерго» про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Судові витрати по справі у виді судового збору покладено на позивачів.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі знали, що користуються та володіють чужою річчю на підставі договору про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу від 11.11.1990, тобто на підставі певного юридичного титулу, на що також позивачі послалися у позові.

Суд першої інстанції вважав, що вказані обставини свідчать про відсутність добросовісності під час заволодіння позивачами спірним майном.

При цьому, суд враховує, що відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє суд від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не вбачав підстав для визнання права власності за позивачами за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.

В апеляційній скарзі адвокат Фільштейн В. Л., який представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та адвокат Вишня-Чижова Г. В., яка представляє інтереси ОСОБА_3 , просять скасувати рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади 05.08.1996 і з вересня 1996 року добросовісно, відкрито та безперервно володіла квартирою, сараєм та підвалом.

Позивачі вважають, що у зв`язку з припиненням трудових відносин, договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю та підвалу втратив чинність з моментом припинення трудових відносин, як наслідок, позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і відкрито, безперервно ним володіли протягом понад двадцяти років.

Після звільнення позивача власники спірного житла неодноразово змінювались, про що позивачі не були обізнані.

Крім того, факт відкритого, безперервного проживання позивачів у спірній квартирі підтвердили допитані в судовому засіданні свідки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції безпідставно посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 912/17274/17, акцентуючи увагу на необхідність встановлення безтитульності володіння майном, проте, в даному випадку після розірвання трудового договору з ОСОБА_1 будь-яких правових підстав для володіння і користування майном не було.

Крім того, суд першої інстанції, зазначаючи, що на час розгляду справи власником спірного майна є ПрАТ «Кіровоградобленерго», не взяв до уваги, що право власності на вказану будівлю у відповідача виникло лише в 2014 році та не дослідив, яким чином здійснювався перехід права власності з 1995 року по 2014 рік.

Враховуючи, що юридична особа, яка уклала договір з ОСОБА_1 була ліквідована, то зобов`язання сторін було припинено, а подальше володіння майном здійснювалося без будь-якої правової підстави, що свідчить про добросовісне володіння житлом.

Також, позивачі звертають увагу на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким на момент вселення у спірне житлове приміщення було 12 років та 7 років відповідно, в силу свого віку не могли знати про підстави вселення в житлове приміщення та наявність чи відсутність договору, тому останні у будь-якому випадку добросовісно, безперервно та відкрито володіли житловим приміщенням.

Твердження суду першої інстанції про те, що відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє суд від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, свідчить про його формальний підхід при вирішенні справи.

Від ПрАТ «Кіровоградобленерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому воно просить залишити апеляційну скаргу адвоката Фільштейна В. Л., який представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та адвоката Вишні-Чижової Г. В., яка представляє інтереси ОСОБА_3 , без задоволення, а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2021 року без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та адвокат Фільштейн В. Л., який представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підтримали доводи апеляційної скарги, представники ПрАТ «Кіровоградобленерго» адвокат Олексієнко С. В. та ОСОБА_8 заперечували проти доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Від адвоката Вишні Г. В. надійшла заява, в якій вона просить здійснювати розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглянути справу без його участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.1989 позивач ОСОБА_1 прийнята на посаду електромонтера 2 розряду Новомиргородського РЕС ПЕО «Дніпроенерго», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1

11.11.1990 між Службою підстанцій Кіровоградського Західного підприємства електромереж (українською - КЗПЕМ, російською - КЗПЕС) м. Кіровоград, в особі ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , електромонтером Новомиргородського РЕС, укладено договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу, відповідно до якого в тимчасове користування ОСОБА_1 передана службова квартира разом із сараєм та підвалом на підстанції « Новомиргород », що розташована по АДРЕСА_1 .

Згідно зазначеного вище договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання утримувати службову квартиру, сарай, підвал та прилеглу територію двору в належному стані, щомісячно сплачувати за використану електроенергію, на вимогу Служби підстанцій КЗПЕМ звільнити вищевказане приміщення протягом одного місяця з дня усної заяви.

01.02.1991 ОСОБА_1 переведена на посаду секретаря-машиніста.

На час розгляду справи судом власником комплексу будівель, розташованих по АДРЕСА_1 є Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго».

Позивач ОСОБА_1 , як наймач жилого приміщення, такі і позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як члени сім`ї наймача, проживають у спірному майні та користуються згідно ст.64 ЖК України нарівні між собою усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з вказаного вище договору найму жилого приміщення.

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 02.03.1991, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги.

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 26.12.1995, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги.

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 06.07.2000, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Частинами першою, четвертою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) Велика Палата Верховного Суду аналізуючи питання виникнення на набуття права власності на майно за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України, звернула увагу на сукупність обставин, передбачених у цій нормі процесуального закону, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

З указаного слідує, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 448/1144/18 (провадження № 61-7064св20), від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, аналізуючи питання добросовісності та безтитульності володіння, як одних із підстав, передбачених статтею 344 ЦК України для набуття права власності на майно за набувальною давністю, дійшов висновку про те, що наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Таким чином, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується, що 05.10.1989 позивач ОСОБА_1 прийнята на посаду електромонтера 2 розряду Новомиргородського РЕС ПЕО «Дніпроенерго», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (том 1 а. с. 16-17).

11.11.1990 між Службою підстанцій Кіровоградського Західного підприємства електромереж м. Кіровоград, в особі Бондаренко H.A. та ОСОБА_1 , електромонтером Новомиргородського РЕС, укладено договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу, відповідно до якого в тимчасове користування ОСОБА_1 передана службова квартира разом із сараєм та підвалом на підстанції « Новомиргород », що розташована по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 18).

За змістом вказаного договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання утримувати службову квартиру, сарай, підвал та прилеглу територію двору в належному стані, щомісячно сплачувати за використану електроенергію, на вимогу Служби підстанцій КЗПЕМ звільнити вищевказане приміщення протягом одного місяця з дня усної заяви.

01.02.1991 року ОСОБА_1 переведена на посаду секретаря-машиніста, а 05.08.1996 звільнена із займаної посади на підставі пунктів 3, 4 ст. 40 КЗпП України (том 1 а.с.17).

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 02.03.1991, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги (том 1 а. с. 13, 24, 25).

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 26.12.1995, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги (том 1 а. с. 14, 24, 25).

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 06.07.2000, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги (том 1 а. с. 15, 24, 25).

Наказом Виробничого енергетичного об`єднання «Дніпроенерго» Міністерства енергетики і електрифікації УРСР від 17.02.1978 № 51 «Про вдосконалення структури управління електричними мережами ВЕО «Дніпроенерго» підтверджується факт створення Кіровоградського східного підприємства електричних мереж та Кіровоградського західного підприємства електричних мереж (п.п. 3.4. -3.5. п. З цього наказу), а також факт прийняття Кіровоградським західним підприємством електромереж Новомиргородського РЕМ та підстанцій і ліній 35кВ і вище з ділянками і бригадами в межах вищевказаних адміністративних районів (п.п. 5.6.2. п. 5 цього наказу) (том 2 а. с. 104-110).

Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств", засновниками відкритих акціонерних товариств, що створюються відповідно до цього Указу на базі загальнодержавної власності, з боку держави є органи, уповноважені управляти цим майном: центральні органи державної виконавчої влади, інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи.

Згідно Указу Президента України від 04.04.1995 № 282/95 «Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України», засновником відповідача є держава в особі Міністерства енергетики і електрифікації України, засновник передає товариству майно у власність.

Відповідно до п. п. 1.2. п. 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 21.04.1995 № 76 «Про структурну перебудову та підготовку до корпоратизації виробничого енергетичного об`єднання «Дніпроенерго», було вирішено створити станом на 01.04.1995 на базі відособлених підрозділів ВЕО «Дніпроенерго», які розташовані в Кіровоградській області, державне підприємство «Кіровоградобленерго» з відособленим апаратом управління у складі: Кіровоградські західні електричні мережі, Кіровоградські східні електричні мережі з правом юридичної особи за адресою: АДРЕСА_2 .

В п. 1.2.3. п. 1 цього наказу зазначено вважати державне підприємство «Кіровоградобленерго» правонаступником ВЕО «Дніпроенерго» стосовно майна, прав і зобов`язань відособлених підрозділів, на базі яких воно створене (том 2 а. с. 111-115).

Згідно з п. 2 наказу Міністерства енергетики і електрифікації України від 01.08.1995 № 140 «Про створення Державної енергопостачальної компанії «Кіровоградобленерго», було засновано на базі державного енергопостачального підприємства «Кіровоградобленерго» Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Кіровоградобленерго» та затверджено її статут.

В п. 5 цього наказу зазначено вважати Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Кіровоградобленерго» правонаступником державного енергопостачального підприємства «Кіровоградобленерго».

Вказаним наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 01.08.1995 № 140 «Про створення Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Кіровоградобленерго», затверджено Статут та акт оцінки цілісного майнового комплексу, до якого входить комплекс будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 53, том 2 а. с. 116-125).

Відповідно до п. 1.1. ст. 1 «ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ» статуту ПрАТ «Кіровоградобленерго» (чинного на даний час), останнє є новим найменуванням ПАТ «Кіровоградобленерго», яке було правонаступником ВАТ «Кіровоградобленерго», яке було засноване відповідно до Указу Президента України «Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України» № 282/95 від 04.04.1995 і наказ Міністерства енергетики та електрифікації України № 140 від 01.08.1995 шляхом перетворення Державного енергопостачального підприємства «Кіровоградобленерго» у Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Кіровоградобленерго». За рішенням Загальних зборів акціонерів від 14 травня 1999 Товариство змінило своє найменування на Відкрите акціонерне товариство (том 2 а. с. 126-141).

Таким чином, ПрАТ «Кіровоградобленерго» є правонаступником юридичної особи, з якою було укладеного договір про надання в тимчасове користування службової квартири, сараю та підвалу від 11.11.1990 та йому на праві приватної власності належить спірне нерухоме майно.

Позивачі проживають у спірній частині житлового будинку на підставі відповідного договору та є його наймачами, а єдиним правом, яким вони наділені, є право користування цим житлом.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що власником спірного майна є ПрАТ «Кіровоградобленерго», а право власності на вказану будівлю у відповідача виникло лише в 2014 році.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником майна.

Позивачі як володільці майна повинні бути впевнені у тому, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначала, що з 1990 року більше тридцяти років добросовісно та відкрито володіє спірним майном, яке навалось її для проживання.

Зазначене свідчить, що позивачка, а в подальшому її сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були обізнані про власника на спірну будівлю, а отже знали, що заволоділи чужою річчю, тому їхнє володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 з вересня 1996 року добросовісно, відкрито та безперервно володіла квартирою, сараєм та підвалом.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що покази свідків, які фактично підтвердили те, що позивачі відкрито більше 20 років підряд проживають у спірній квартирі, не звільняють позивачів від обов`язку доведення добросовісності заволодіння чужим майном, що не було ними здійснено під час розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що після розірвання трудового договору з ОСОБА_1 будь-яких правових підстав для володіння і користування майном не було, спростовується змістом договору від 11.11.1990, підпунктом в ч. 2 якого передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язалась на вимогу служби п/ст. КЗПЕС звільнити зазначене приміщення на протязі одного місяця з дня усної заяви.

Як наслідок необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з припиненням трудових відносин, договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю та підвалу втратив чинність з моментом припинення трудових відносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що юридична особа, яка уклала договір з ОСОБА_1 була ліквідована, а зобов`язання сторін було припинено, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, які підтверджують факт правонаступництва та переходу права власності до відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким на момент вселення у спірне житлове приміщення було 12 років та 7 років відповідно, в силу свого віку не могли знати про підстави вселення в житлове приміщення та наявність чи відсутність договору, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених по справі обставин, суд вважає неприйнятними аргументи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування правил статті 344 ЦК України у спірних правовідносинах, оскільки позивачкою не надано доказів та не доведено добросовісності набуття спірного приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Фільштейна Володимира Леонідовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та адвоката Вишні-Чижової Ганни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31.01.2022.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

В. В. Черненко