Справа № 204/9364/21
Провадження № 2/204/773/22
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Новоселецькій О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист трудових прав викривача корупції шляхом визнання незаконним Наказу Голови Правління АТ КБ «Приватбанк» №7634822 від 27.10.2021 р., -

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист трудових прав викривача корупції шляхом визнання незаконним Наказу Голови Правління АТ КБ «Приватбанк» №7634822 від 27.10.2021 р., згідно вимог якої, позивач просив визнати нечинним та скасувати Наказ Голови Правління АТ КБ «Приватбанк» №7634822 від 27.10.2021 «Про призначення службового розслідування за фактами аномальної кількості виплат з боку банку нотаріусам за вчинення виконавчих написів та перевірку стану застави/перевірку додаткового майна позичальника, можливої неправомірної взаємодії співробітників банку з нотаріусами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та можливих порушень при оплаті їх послуг».

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що спірний Наказ Голови Правління порушує права позивача як викривача корупції, негативного захисту впливу у вигляді безпідставного службового розслідування, призначеного спірним Наказом, а отже, порушує право позивача на працю, передбачене ст.43 Конституцією України.

06 грудня 2021 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська винесено ухвалу, якою відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою; ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17 січня 2022 року від представника АТ КБ «Приватбанк» Зайцева В. надійшла заява, в якій останній просив закрити провадження у цивільній справі №204/9364/21, посилаючись на п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, та зазначаючи, що оскаржуваний Наказ Голови Правління стосується внутрішньої діяльності банку, а саме порядку перевірки питань взаємодії з нотаріусами, та не є предметом регулювання норм трудового права. Трудове законодавство передбачає ряд гарантій для захисту трудових прав працівників, проте, не наділяє їх правом втручатися у внутрішню господарську діяльність підприємства, фактично позивач ставить питання незадоволення працівника актом товариства у сфері управлінської діяльності. У зв`язку з чим, просив закрити провадження у справі.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Ознайомившись із поданою заявою представника АТ КБ «Приватбанк» про закриття провадження у справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі частини 3 статті 12, статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Для забезпечення якісної та чіткої роботи судової системи, міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства (цивільного, кримінального, господарського та адміністративного).

Передбаченими законом умовами розмежування судової юрисдикції, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається певна категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а також спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, є фізична особа.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 19 цього Кодексу визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

В порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства або вирішення у іншому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Статтями 4 і 5 ЦПК України, статтями 15 і 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право у визначеному законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом або договором спосіб.

Обов`язком суду є з`ясування характеру спірних правовідносин (предмета і підстав позову), наявності/відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Встановлено, що предметом даного позову є визнання незаконним та скасування Наказу Голови Правління АТ КБ «Приватбанк» №7634822 від 27.10.2021 р. «Про призначення службового розслідування за фактами аномальної кількості виплат з боку банку нотаріусам за вчинення виконавчих написів та перевірку стану застави/перевірку додаткового майна позичальника, можливої неправомірної взаємодії співробітників банку з нотаріусами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та можливих порушень при оплаті їх послуг». Зі змісту оскаржуваного наказу слідує, що наказ прийнято з метою «проведення службового розслідування за фактами аномальної кількості виплат з боку банку нотаріусам за вчинення виконавчих написів та перевірку стану застави/перевірку додаткового майна позичальника, можливої неправомірної взаємодії співробітників банку з нотаріусами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та можливих порушень при оплаті їх послуг».

З позовних вимог вбачається, що позивач посилається на те, що даний спір «виник із трудових відносин». Водночас, та обставина, що Позивач формально посилається на порушення трудових прав та фактично ставить питання незадоволення працівника актом товариства у сфері управлінської діяльності, не свідчить про існування спору взагалі та саме із трудових відносин: не вказує про можливість їх розгляду в порядку цивільного судочинства. Банк вважає, що у даній цивільній справі на вирішення суду фактично передано питання невдоволення працівника актом товариства у сфері управлінської діяльності. Оскаржуваний наказ стосується внутрішньої діяльності Банку, а саме порядку перевірки питань взаємодії з нотаріусами, що не є предметом регулювання норм трудового права.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є фактично неправомірною формою втручання у внутрішню господарську діяльність банку, оскільки фактично позивач є працівник банку, який невдоволений рішенням керівництва банку щодо здійснення господарської діяльності та управління банком, проте, така незгода з рішенням керівництва банку не може бути предметом розгляду в суді, а такий спосіб не відповідає вимогам захисту трудових прав та інтересів позивача.

З викладеного слідує, що позивач посилається на норми законодавства, що закріплюють загальні гарантії щодо основних трудових прав працівників. При цьому, позивач не зазначає конкретно, які його права порушені виданням оскаржуваного наказу та не надає жодних доказів підтвердження порушення його прав.

Також, позивач звертається до суду з метою поновлення свої порушених прав, при цьому, не зазначає, які саме права позивача повинні бути поновлені та не зазначає в чому полягає причинно-наслідковий зв`язок між скасуванням оскаржуваного наказу та відновленням прав позивача.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Отже, суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній із сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, для умови звернення до суду із захистом порушеного права, таке право повинно і забезпечуватись судовим захистом; можливість його захисту повинна бути передбачена певними судовими процедурами, забезпеченими процесуальним законом; державою не має бути встановлено іншого способу захисту прав.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Шляхом укладення трудового договору з роботодавцем громадяни реалізують свої конституційні права на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків. Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Основною ознакою трудових відносин є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності та її організації.

Встановлення характеру правовідносин між сторонами є важливим. За відсутності трудових правовідносин між сторонами, що регулюються нормами КЗпП України, не може виникати й порушення відповідачем трудових прав позивача.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 221 цього Кодексу органами, які розглядають трудові спори, є комісії по трудових спорах та районні, районні у місті, міські чи міськрайонні суди. Проте установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали (частина третя зазначеної норми).

Зазначена норма містить пряму заборону втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об`єднань в управлінську діяльність підприємства.

Відтак, у судовому порядку може бути оскаржено лише рішення, в якому порушено вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з працівником підприємства, установи або організації.

Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про необхідність закриття провадження у зв`язку з відсутністю порушених прав та інтересів та відсутністю предмету спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,142,255 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі №204/9364/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист трудових прав викривача корупції шляхом визнання незаконним Наказу Голови Правління АТ КБ «Приватбанк» №7634822 від 27.10.2021 р. закрити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повного тексту ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя Н.В. Токар