Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 202/7929/20

провадження № 61-19179св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Марченко О. В. від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О., від 26 жовтня 2021 року.

Зміст заявлених позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л. Л., про скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що 14 листопада 2006 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNLYGA00000025 строком до 14 листопада 2013 року, відповідно до якого банк надав їй 120 000 доларів США, що на день укладення договору склало 600 000 грн, по курсу 5 грн за один долар.

З метою забезпечення виконання зобов`язання був укладений договір іпотеки, відповідно до якого передано банку в іпотеку будинок загальною площею 210,7 кв. м та земельну ділянку площею 0,0589 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

14 листопада 2016 року АТ КБ «ПриватБанк», на думку позивачки, з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», статей 17, 33 Закону України «Про іпотеку», звернуло стягнення та зареєструвало за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на належний їй будинок та земельну ділянку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у справі № 202/6443/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, було відмовлено у задоволенні її позову про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності АТ КБ «ПриватБанк» на домоволодіння та земельну ділянку.

Разом із тим, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а мораторій розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно за статтею 37 Закону України «Про іпотеку» за валютними кредитами, якщо це житло, як у неї, є єдиним.

Позивачка зазначала, що постановою Великої Палати Верховного Суду було змінено судову практику, а тому рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, винесені раніше, є помилковими, не узгоджуються із дією мораторію та положеннями статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У позовній заяві звернуто увагу, що у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно статті 4 Закону України «Про заставу» та статті 5 Закону України «Про іпотеку» по споживчому кредиту в іноземній валюті, якщо таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позивача, а загальна площа нерухомого майна не перевищує 250 кв. м для житлового будинку.

Позивачка вважала, що оскільки банк набув право власності на домоволодіння та земельну ділянку в період дії мораторію, запис про право власності банку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є незаконним та підлягає скасуванню.

Із урахуванням зазначеного, позивачка просила позов задовольнити, скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 18 листопада 2016 року на будинок загальною площею 210,7 кв. м та земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк».

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 03 червня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком правомірно набуто право власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки загальна площа спірного домоволодіння становить 255,3 кв. м, що перевищує визначені вказаним законом норми.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, вчинено з дотриманням вимог закону та за згодою власника нерухомого майна. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визнано таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки загальна площа житлових будинків становить 255,3 кв. м. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що зміна судової практики не є підставою для перегляду судових рішень, які набрали законної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно площа об`єкта житлової нерухомості, право власності на яке було зареєстроване в листопаді 2016 року за ПАТ КБ «ПриватБанк», є меншою, ніж 250 кв. м, колегія суддів не взяла до уваги, оскільки в описі об`єкта нерухомого майна відображена житлова, а не загальна площа об`єкта, на який звернуто стягнення, тоді як в законі передбачено врахування загальної площі домоволодіння.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 та від 20 листопада

2019 року у справі № 802/1340/18-а (пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця посилається на те, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не застосували положення статті 21 Закону України «Про фінансову реструктуризацію», залишили поза увагою заборону примусового звернення стягнення на майно боржника в період дії мораторію. ОСОБА_1 вказує, що судами не взято до уваги те, що будинок є єдиним місцем проживання для неї та її сім`ї і те, що вона не надавала згоди на передачу майна іпотекодержателю у період дії мораторію.

Також заявниця посилається на те, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності із зазначенням житлової площі у розмірі 140, 3 кв. м. У той же час суд безпідставно мотивує рішення, вказуючи загальну площу домоволодіння у розмірі 255, 3 кв. м. ОСОБА_1 вважає, що суди не надали оцінки необхідності скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку розміром 0,0589 га, на яку розповсюджується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 202/7929/20.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л. Л., про скасування запису про державну реєстрацію права власності призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У визначений судом строк, відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір № DNLGA00000025, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на строк з 14 листопада 2006 року по 14 листопада 2013 року у розмірі 130 802, 50 доларів США на наступні цілі: 120 000 доларів США - на купівлю житлового будинку, а також 10 802, 50 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

В подальшому додатковими угодами сторонами було змінено умови кредитування.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № DNLGA00000025, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок, який має наступні характеристики: А-1 - житловий будинок (шлакобетон): житлова кімната 32,3 кв. м, загальна площа 44,6 кв. м; Ж-2 - житловий будинок (цегла): житлова кімната 108,6 кв. м; загальна площа 210,7 кв. м; Л - убиральня дощата; З - гараж (цегла); М, Н - вольєри; 1-7, І, ІІ - споруди. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,0589 га, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до пункту 18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані та відповідно до пункту 18.8.2 у визначених випадках має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (пункт 29 договору іпотеки).

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2016 році звернулося до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

18 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. А. було прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 32427078, та зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на будинок АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 17500140) та на земельну ділянку площею 0,0589 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 17500118).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У той же час повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Вдовіної Л. Л. про скасування запису про державну реєстрацію прав від 18 листопада 2016 року на будинок загальною площею 210,7 кв. м та земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк» був вирішений судом у справі № 202/6443/17.

У цій справі ОСОБА_1 повторно заявила вимогу до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування запису про державну реєстрацію прав від 18 листопада 2016 року на будинок загальною площею 210,7 кв. м та земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк».

Отже предмет позову цій справі є тотожнім із предметом позову у справі № 202/6443/17 у частині вимог про скасування запису про державну реєстрацію прав.

Участь приватного нотаріуса Вдовіної Л. Л. у справі № 202/6443/17 в якості відповідача, а також зявлення у вказаній справі другої позовної вимоги про визнання права власності не впливають на висновок про тотожність предмету позову у справах. До того ж слід зазначити, що приватний нотаріус не є належним відповідачем за вимогами позивачки, яка захищає право власності.

У цій справі позивачка підставою позову вказала порушення заборони на примусове відчуження предмету іпотеки, передбаченої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однією із підстав позову у справі № 202/6443/17 також було порушення мораторію при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

При вирішення спору у справі № 202/6443/17 суди першої та апеляційної інстанції надали оцінку доводам позивачки щодо застосування до правовідносин сторін Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судові рішення у справі № 202/6443/17 ОСОБА_1 не оскаржила у касаційному порядку.

Вимога щодо юридичної визначеності передбачає, що у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Юридична визначеність вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

ОСОБА_1 при повторному зверненні до суду вказувала на зміну правозастосовчої практики, що відбулась із прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Прийняття Великою Палатою Верховного Суду вказаного судового рішення, яке усунуло певні інтерпретаційні сумніви при застосуванні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не є підставою для перегляду судових рішень в інших справах, які ухвалені раніше, а також не може бути підставою для надання особі права на повторний позов. При цьому колегія суддів знову звертає увагу, що ОСОБА_1 не скористалась правом на касаційне оскарження судових рішень у справі № 202/6443/17.

У відповідності до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, рішення Індустріального районного суду від 03 червня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки у справі № 202/6443/17 набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року скасувати.

Провадження у справі № 202/7929/20 закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович