Ухвала

25 січня 2022 року

м. Київ

справа № 185/3008/21

провадження № 61-21299 ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 600 000,00 грн завданої моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що в період з 21 лютого 2000 року по 03 липня 2020 року він працював у відповідача в шахтах на різних посадах, однак його було звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. За висновком МСЕК від 29 березня 2021 року йому встановлено третю групу інвалідності та встановлено 45 % втрати працездатності. У зв`язку із професійним захворюванням йому завдано шкоду здоров`ю, обмежено можливість вести повноцінний спосіб життя.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 45 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року змінено, вказано в другому абзаці резолютивної частини: «з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

До Верховного Суду 17 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі № 522/3388/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовуєтьсягрішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Встановивши факт завдання моральної шкоди позивачеві внаслідок професійного захворювання, що потягло втрату працездатності 45 % та встановлення третьої групи інвалідності, суди попередніх інстанцій, враховуючи вимоги розумності та справедливості, обґрунтовано визначили розмір компенсації моральної шкоди у розмір 45 000,00 грн.

Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховний Суд неодноразово викладав висновок щодо застосування статті 23 ЦК України у правовідносинах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, вказуючи, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості справедливості і присуджена сума відшкодування має бути домірною цій шкоді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц). Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, підстав для відступлення від якого Верховний Суд не вбачає.

Доводи касаційної скарги про те, що визначений судами розмір морального відшкодування є необгрунтованим і заниженим по зрівнянню із справою № 210/5258/16-ц є безпідставними, оскільки у означеній справі працівник втратив 100% працездатності та отримав першу групу інвалідності, а у цій справі працівник має третю групу інвалідності та 45% втрати працездатності.

Наведені заявником судові рішення по зрівнянню з цією справою стосувались інших фактичних обставин (щодо проценту втрати працездатності, групи інвалідності, тощо), тому визначений судами різний розмір морального відшкодування не свідчить про різне застосування норм права у подібних правовідносинах.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки у цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара