КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3919/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року м. Київ

Справа № 752/16393/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Волкової С.Я.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Управління патрульної поліції у Київській області, інспектор роти Управління патрульної поліції у м. Бориспіль лейтенант поліції Милов Олександр Анатолійович, про стягнення моральної шкоди,

встановив:

21 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди в розмірі 64 000 грн., завданої незаконними діями Управління патрульної поліції Київської області.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року у справі № 752/13702/17 за його адміністративним позовом до інспектора роти Управління патрульної поліції у м. Бориспіль лейтенанта поліції Милова О.А. скасовано постанову серії АР № 797781 від 18.06.2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., провадження у справі закрито. Неправомірними діями працівників Управління патрульної поліції Київської області йому заподіяно моральної шкоди, яку він оцінює в 64 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.08.2020 року дану позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Посилається на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення по справі не прийнято до уваги те, що позивача було саме притягнуто до адміністративної відповідальності, та накладено на нього адміністративний штраф в розмірі 425 грн., шляхом винесення постанови №797781 від 18 червня 2017 року поліцейським Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області лейтенантом поліції Миловим О.А.

Після цього, не зважаючи на той факт, що позивачем було оскаржено дану постанову шляхом звернення до Голосіївського районного суду міста Києва, управління патрульної поліції звернулось до державної виконавчої служби про примусове стягнення з позивача накладеного на нього адміністративного стягнення в розмірі 850 гривень (враховуючи подвоєння штрафу за несвоєчасну сплату).

Постановою державного виконавця від 06.12.2017 р. в провадженні №54575458 від 22.08.17 р. був накладений арешт на автотранспортний засіб, належний ОСОБА_1 автомобіль марки VOLVO державний номер НОМЕР_1 .

Одночасно Голосіївським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві позивача було внесено до єдиного реєстру боржників України.

Отже, позивача безпосередньо притягнули до адміністративної відповідальності, наклавши адміністративне стягнення у вигляді штрафу, звернулись до виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження і примусове стягнення. Для забезпечення примусового стягнення на майно позивача було накладено арешт, а його внесли до реєстру боржників. Незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності мало конкретні негативні наслідки для позивача.

Судом першої інстанції при розгляді справи по суті не повністю з`ясовані обставини, що мають суттєве значення по справі, а саме : наявність конкретних незаконних дій уповноваженої державою особи, що виразились у безпосередньому незаконному притягненні позивача до адміністративної відповідальності у вигляді накладення на нього штрафу, а також у діях державних службових осіб щодо стягнення накладеного штрафу через відкриття виконавчого провадження і накладенні арешту на конкретне майно позивача.

Також судом невірно застосовані норми матеріального права ст. 1176 ЦК України та невірно застосована правова позиція Верховного Суду щодо підстав стягнення моральної шкоди завданої особі неправомірними діями посадових осіб державних органів влади. Застосована правова позиція ВС від 21.10.2020 р. у справі №312/262/18 не має відношення до обставин, що стали предметом позовної заяви, складеної позивачем.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем були надані належні докази: постанова про накладення адміністративного стягнення №797781 від 18 червня 2017 року (а.с.8); рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26.02.2020 року (а.с.9-12), постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №54575458 від 22.08.2017 року (а.с.13); постанова про арешт майна боржника ВП №54575458 від 06.12.2017 (а.с. 14); витяг з єдиного реєстру боржників. Проте судом першої інстанції не була надана відповідна правова оцінка наданим позивачем доказам, не встановлено обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим прийнято незаконне та необґрунтоване рішення про відмову у позові.

Відзиву на апеляційну скаргу представники відповідачів не подавали.

Представник третьої особи - Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції надіслав пояснення, в яких просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення поліцейський діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.

Представник третьої особи вважає, що дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на правовідносини, в яких суб`єктом є інспектор патрульної поліції, зокрема, щодо розгляду адміністративної справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення, за яке не передбачено застосування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту чи виправних робіт.

Крім того, вважає, що позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу наявності вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів про те, що діями інспектора роти Управління патрульної поліції у м. Бориспіль лейтенанта поліції Милова О.А. позивачу завдано моральних страждань. Отже, неможливо встановити причинний зв`язок між протиправними діями органу державної влади та моральними стражданнями позивача. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 21.10.2020 року у справі № 312/262/18).

Проте з такими висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені без дотримання норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2017 року поліцейським Управління патрульної поліції у м. Бориспіль лейтенантом поліції Миловим О.А. було винесено постанову №797781 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №797781, ОСОБА_1 18 червня 2017 року об 09:27 год. , керуючи транспортним засобом «Skoda Oktavia» н.з. НОМЕР_2 по вул.Київський Шлях, 4-а в м.Бориспіль, здійснив проїзд перехрестя на забороняючий червоний сигнал світлофора, чим порушив вимоги п.8.7.3.е ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП та його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у справі № 752/13702/17 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора роти УПП в м. Бориспіль лейтенанта поліції Милова Олександра Анатолійовича про скасування постанови та скасовано постанову серії АР №797781 від 18.06.2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн., а провадження у справі - закрито.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказує на те, що моральну шкоду йому було заподіяно діями працівників Управління патрульної поліції в Київській області. Незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності спричинило позивачу значну моральну шкоду, яку він оцінює у 64 000 грн., та яка полягає у наступному:

- незаконності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності як особи з бездоганною репутацією офіцера МВС України у відставці, яка раніше ніколи не порушувала ПДР України, громадський порядок, не була засуджена судом;

- у душевних стражданнях з приводу доказування своєї невинуватості, було принижено його честь та ділову репутацію, було порушено нормальний спосіб життя, у зв`язку з чим позивач докладав неймовірних зусиль для його налагодження та організації;

- було накладено арешт на усе рухоме та нерухоме майно позивача, зокрема на належний позивачу транспортний засіб, що вимушувало позивача вчиняти дії, спрямовані на зняття цього арешту.

Разом з тим, пред`являючи позовні вимоги до Держави в особі Кабінету Міністрів України, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що саме Кабінет Міністрів є відповідачем за цим позовом, оскільки відповідно до Закону України «Про Кабінет Міністрів України» здійснює постійний контроль за виконанням органами виконавчої влади Конституції України та інших актів законодавства України, вживає заходів щодо усунення недоліків у роботі зазначених органів.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, зокрема завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), викладено правовий висновок про те, що «на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.»

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Тобто, дії, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема: 1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Пунктом третім частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина: забезпечує проведення державної правової політики; здійснює контроль за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами, а також органами місцевого самоврядування з питань виконання ними делегованих повноважень органів виконавчої влади; вживає заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоров`я людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку, забезпечення пожежної безпеки, боротьби із злочинністю, запобігання і протидії корупції; здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками; створює умови для вільного розвитку і функціонування системи юридичних послуг та правової допомоги населенню; здійснює заходи щодо забезпечення функціонування системи безоплатної правової допомоги; забезпечує фінансування видатків на утримання судів у межах, визначених законом про Державний бюджет України, та створює належні умови для функціонування судів та діяльності суддів; організовує фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності правоохоронних органів, соціальний захист працівників зазначених органів та членів їхніх сімей; забезпечує координацію і контроль за діяльністю органів виконавчої влади щодо запобігання і протидії корупції.

Разом з тим, позивачем не наведено, а судом не встановлено, що діями та/або бездіяльністю Кабінету Міністрів України позивачу була спричинена шкода та порушені його права внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та накладення штрафу на підставі постанови інспектора роти Управління патрульної поліції у м. Борисполі лейтенанта поліції Милова О.А. від 18 червня 2017.

Заявлення вимоги до іншого відповідача - Державної казначейської служби України, яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює лише списання коштів з державного бюджету, і не пред`являючи вимог до органу, діями якого, за твердженням позивача, йому заподіяно моральної шкоди, унеможливлює встановлення усіх фактичних обставин справи, що є підставами для притягнення до цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди , а саме: наявність шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (пункт 33).

Отже, у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Державна Казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює списання коштів з державного бюджету, і не залучивши як відповідачів органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди, суд не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідні для встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу, у тому числі діями службових або посадових осіб яких органів така шкода була завдана, та визначення розміру відшкодування цієї шкоди. Державна казначейська служба України таких дій стосовно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові.

Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та від 29 вересня 2021 року у справі № 623/2585/19.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем таке клопотання у суді першої інстанції не заявлялось.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Однак, в порушення вимог наведеної правової норми суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не вирішив питання про можливість залучення до участі у справі співвідповідача, який у даній справі був третьою особою, без участі якого висновок суду про безпідставність позовних вимог не може вважатися обґрунтованим.

Таким чином, розглянувши справу за участі Кабінету Міністрів України, який є неналежним відповідачем у справі, та Державної Казначейської служби України, яка є органом, що здійснює лише списання коштів з державного бюджету, і не залучивши відповідачем орган, дії якого, за твердженням позивача, призвели до заподіяння йому моральної шкоди, суд першої інстанції не встановив усіх фактичних обставин справи, які необхідні для вирішення справи.

З урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є держава в особі Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, якого позивач просив суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивачем ОСОБА_1 позов заявлено до неналежного відповідача - Кабінету Міністрів України та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, слід відмовити у позові ОСОБА_1 саме з викладених підстав, а тому оскаржуване рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року необхідно змінити в мотивувальній частині щодо підстав відмови у позові, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.