Ухвала

Іменем України

27 січня 2022 року

м. Київ

справа № 456/3535/21

провадження № 61-1082ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зобов`язати Виконавчий комітет Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області (ВК Стрийської міської ради) надати їй як наймачу квартири АДРЕСА_1 у письмовій формі інформацію про найменування, місцезнаходження та банківський рахунок балансоутримувача зазначеного житла, котру надіслати рекомендованим листом на її адресу проживання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 908 грн за позовну вимогу немайнового характеру або подати суду інші докази на підтвердження звільнення від сплати судового збору, окрім посилання на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 серпня 2021 року залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 454 грн. При цьому заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 серпня 2021 року без руху, апеляційний суд також роз`яснив заявнику про помилковість її посилання на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для звільнення його від сплати судового збору, оскільки вказана норма не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі.

22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надіслала клопотання, в якому повторно просила звільнити її від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а також посилалася на те, що її майновий стан виключає можливість сплатити судовий збір у визначеному судом розмірі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 серпня 2021 року залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 454 грн. При цьому заявнику повторно було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд повторно роз`яснив заявнику про помилковість її посилання на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для звільнення від сплати судового збору. Крім того, суд зазначив, що надана ОСОБА_1 копія пенсійного посвідчення також не може слугувати підставою для звільнення від сплати судового збору, оскільки для вирішення такого питання необхідно надати відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про дохід заявника за календарний рік, що передував її зверненню до суду з позовною заявою, які, зокрема, можна отримати в органах Державної фіскальної служби України.

22 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала до Львівського апеляційного суду заяву про продовження строку для усунення недоліків, встановлених ухвалою цього суду від 27 жовтня 2021 року, в якій висловила свою незгоду з висновками судді-доповідача про залишення її апеляційної скарги без руху, вважаючи їх незаконними та необґрунтованими.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 серпня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи неподаною і повертаючи ОСОБА_1 її апеляційну скаргу на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 серпня 2021 року, апеляційний суд виходив з того, що апеляційна скарга заявника двічі залишалася без руху для виконання вимог, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 356 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), які заявником не виконано, а саме - не сплачено судовий збір у встановленому законодавством порядку та розмірі. Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків, суд зазначив, що заявником не наведено поважних причин, за яких вона не може виконати вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

14 січня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу для розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував правовідносин, які виникли між сторонами в цій справі. Встановивши, що спір виник між нею та ВК Стрийської міської ради, тобто суб`єктом владних повноважень, апеляційний суд зобов`язаний був роз`яснити її право відкликати апеляційну скаргу, оскільки така підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Положення статті 136 ЦПК України у взаємозв`язку з частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір» встановлюють порядок відстрочення або розстрочення сплати судового збору, а не звільнення від його сплати. Оскільки вона не могла самостійно отримати докази на підтвердження свого майнового стану, то апеляційний суд повинен був витребувати такі докази, про що нею вказувалося у відповідному клопотанні.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої, частини п`ятої 353 ЦПК України до апеляційної скарги додаються: документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно з підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду підлягає сплаті судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимога про зобов`язання органу місцевого самоврядування надати відомості про балансоутримувача багатоквартирного житлового будинку, тобто такий позов, не пов`язаний з порушенням прав споживачів, то апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи заявника про те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та правильно зазначив про необхідність сплатити судовий збір за ставкою, визначеною підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Частиною другою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Встановивши, що ОСОБА_1 не виконала вимог ухвал про залишення апеляційної скарги без руху, не сплатила судовий збір у встановлених законодавством порядку та розмірі, суд апеляційної інстанції, керуючись нормами статей 185, 357 ЦПК України, обґрунтовано визнав скаргу неподаною і повернув її заявнику.

При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що наведені ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою для звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки вона не надала доказів на підтвердження того, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу, а її майновий стан на день звернення з апеляційною скаргою перешкодив їй сплатити судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.

Посилання заявника на те, що встановивши, що спір виник між нею та ВК Стрийської міської ради, тобто суб`єктом владних повноважень, апеляційний суд зобов`язаний був роз`яснити її право відкликати апеляційну скаргу, оскільки така підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є неспроможними, так як на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями визначати юрисдикцію відповідної справи.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що положення статті 136 ЦПК України у взаємозв`язку з частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір» встановлюють порядок відстрочення або розстрочення сплати судового збору, а не звільнення від його сплати, і що суд апеляційної інстанції повинен був витребувати докази на підтвердження її майнового стану, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.

Відповідно до 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування правктики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Підставою для звільнення від сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.

Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і строки, покладається на особу, яка подає скаргу.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильного застосування апеляційним судом частин другої, третьої статті 185, частини другої статті 357 ЦПК України за обставин невиконання особою, яка подала апеляційну скаргу, у встановлений строк вимог суду щодо усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області про зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко