справа №619/5731/21
провадження №2/619/256/22
У Х В А Л А

24 січня 2022 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді- Остропілець Є.Р.,

при секретарі Ковалевської Е.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про закриття провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТУЧА+» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Цигіпова Олена Георгіївна про визнання договорів фіктивними та визнання недійсними договорів,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «ТУЧА+» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Цигіпова О.Г. про визнання договорів фіктивними та визнання недійсними договорів.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про закриття провадження по даній справі у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування підстав для закриття провадження у справі зазначила, що заявник ФОП ОСОБА_3 є суб`єктом господарювання, яка використовує нежитлове нерухоме майно, яке є предметом спору по даній справі, виключно в своїй господарській діяльності як підприємець. Договори на комунальні послуги укладено як з підприємцем по тарифам для підприємницької діяльності. За змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору по даній справі за законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським.

У судовому засіданні представник відповідача наполягав на задоволенні заяви.

У судовому засіданні представник позивача просив відмовити у задоволенні заяви про закриття кримінального провадження, вважає , що спір підвідомчий Дергачівському районному суду Харківської області і повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Дослідивши заяву, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тобто за змістом цієї норми суд закриває провадження у справі, якщо справа не належить до юрисдикції цього суду (непідвідомча суду).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин (конституційного, адміністративного, цивільного, кримінального, господарського).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має права в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи не визнаними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема у справа, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Спір, який виникає з приводу нерухомого майна, що належить фізичній особі на праві приватної власності, але використовується нею в підприємницькій діяльності, є господарським» також не може застосовуватись до спірних правовідносин, адже спір у даній справі виник НЕ з приводу нерухомого майна, а з приводу укладання договорів.

Аналогічного висновку про те, що до правовідносин, що виникають з приводу укладання правочинів, практика Великої Палати Верховного Суду у справі №916/385/19 не застосовується, дійшов також Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі №243/4844/20.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; а також справи у спорах стосовно майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункти 1 і 6 частини першої статті 20 ГПК України).

З огляду на вказане господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, для розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, а також щодо майна, яке є предметом такого забезпечення, якщо сторонами основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Тоді як за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, та щодо майна, яке е предметом такого забезпечення, якщо хоча б однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Для визначення юрисдикції суду значення має суб`єктний склад сторін основного зобов`язання, а не правочинів, укладених для забезпечення його виконання.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/1733/18, від 31.10.2018 у справі №753/12916/15-ц, від 19.03.2019 у справі №904/2526/18, від 20.11.2019 у справі №910/9362/19.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як вказано вище, стаття 20 Господарського процесуального кодексу України містить пряму норму про те, що господарський суд розглядає спори, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами оспорюваних правочинів є Товариство та ОСОБА_3 як фізична особа (за договорами купівлі-продажу) та ОСОБА_3 як фізична особа та інші фізичні особи (за іпотечними договорами).

Отже, в силу прямої вказівки закону, а саме ч. 1 ст. 20 ГПК України до юрисдикції господарського суду НЕ НАЛЕЖИТЬ розгляд спорів, що виникають з правочинів, стороною якого є фізична особа.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.03.2019 у справі №906/277/18 та від 13.10.2020 у справі №640/22013/18.

Спір у справі №619/5731/21 виник стосовно укладення договорів з фізичними особами, а не здійснення ФОП ОСОБА_3 підприємницької діяльності, саме тому цей спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає з договірних відносин, є приватноправовим, і за суб`єктним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичних осіб.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.12.2021 у справі №243/4844/20.

З огляду на викладене, суд вважає, що цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заява про закриття провадження є необґрунтованою, а тому в її задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 55 ГК України, ст.ст. 4, 19, 255, 260 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. Р. Остропілець