Рішення набрало чинності "___"_________20____р. Справа № 665/1731/21

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 р. Чаплинський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: Березнікова О.В.,

за участю секретаря судових засідань - Собчук М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чаплинка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач по справі є її невісткою, яка зареєстрована в будинку, але з 2014 року фактично у вказаному будинку не проживає. На даний час позивач виявила бажання зняти її з реєстрації. Посилаючись на вимоги ст. ст. 405-406 ЦК України, просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити, так як відповідач понад 7 років у спірному будинку не проживає.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала.

Суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, та докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 08.08.1994 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту фактичного проживання в житловому приміщенні від 16.09.2021 року, складеного комісією у складі Милосердова О.М.. - депутата Асканія-Нвоа селищної ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - сусідів, 16 вересня 2021 року проведено перевірку факту проживання громадян в будинку по АДРЕСА_1 . В ході перевірки встановлено, що в будинку зареєстровано 6 осіб, серед яких зазначено й відповідача по справі. Разом з тим, з вказаного акту вбачається, що за свідченнями квартиронаймачів сусідніх будинків, у вищезазначеному житловому будинку фактично проживає 5 осіб - позивач, а відповідач на протязі 7 років у вказаному будинку не проживає.

В викладеного вбачається, що ОСОБА_2 у встановленому порядку набула право власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та є єдиним власником вказаного будинку, а отже має право вимагати усунення перешкод у його користуванні.

Так, за змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ст.391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною 4 ст.10 ЦПК і ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст.8 конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «Мак-Кенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням ст.8 конвенції, якщо воно не має законної мети, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п.47).

У п.44 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути розмірним із поставленою законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право на який вона отримала 1994 року, про що свідчить Свідоцтво про право власності на житло. Відповідач ОСОБА_3 , є членом родини позивача, однак не проживає у спірному приміщенні понад 7 років, що підтверджується актом перевірки проживання від 16.09.2021 року та поясненнями позивача, наданими у позовній заяві та не вчиняє дій направлених на скасування реєстрації її місця проживання за зазначеною адресою, хоча фактично там і не проживає, чим порушує право власності позивача, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном.

Відповідно до правових позицій висловлених судовою колегію в цивільних справах Верховного суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, при вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Слід зауважити, що норми глави 2 цього розділу ЖК щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді, у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові правовідносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірному приміщенні без поважних причин.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідач в спірному будинку не проживає без поважних причин, вказаним жилим приміщенням не користується, а її реєстрація у будинку перешкоджає позивачу ОСОБА_2 у реалізації її права власності на вказаний жилий будинок, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405-406 ЦК України, ст. ст. 175-177 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом до Херсонського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Березніков