Справа № 419/2633/21
Провадження № 2/419/101/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Новоайдарський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Глазкової Ю. О.,

за участю секретаря судового засідання Шапка О. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Кригіної Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Щастинської РДА Луганської області,

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Новоайдарської РДА Луганської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача, а відповідач ОСОБА_3 є онуком позивача. Відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, однак з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особисті речі в будинку відсутні. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з належного позивачу на праві приватної власності будинку, внаслідок чого позивач позбавлений можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

На підставі вищенаведеного, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання до РФ, а тому позов, на його думку є обгрунтований.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , відзиву на позовну заяву не надала, у судове засідання не з`явилась, про причину неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Новоайдарської РДА Луганської області, яка перейменована згідно з розпорядженням голови №34 від 05.02.2021 року на Службу у справах дітей Щастинської РДА Луганської області - Кригіна Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала висновок щодо можливості визнання ОСОБА_3 , 2014 р.н., таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Вказала, що малолітній ОСОБА_3 виїхав в 2014 році разом з матір`ю за межі України на постійне місце проживання, зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки від 17.11.2021 року, виданою ТОВ «Мікрорайон».

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на будинок від 06.10.1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Новоайдарської районної ради народних депутатів №206 від 20.09.1988 року (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача, а відповідач ОСОБА_3 є онуком позивача та згідно копії домової книги зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Згідно з відповідями, наданими на запит суду щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів, які надані виконавчим комітетом Новоайдарської селищної ради, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25.01.2014 року, а ОСОБА_3 - з 17.07.2014 року.

Разом з тим, з копій актів, складених депутатом Новоайдарської селищної ради Духан Ю.В. встановлено, що у домоволодінні ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , але з 2014 року там не проживають, що підтверджують сусіди (а.с.12, 13).

Також надана копія довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 17.11.2021 року, відповідно до якої остання разом з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають в АДРЕСА_2 (а.с.16), та копія довідки №557 від 17.11.2021 року про навчання ОСОБА_3 , 2014 р.н., в першому класі середньої загальноосвітньої школи №11 ім. Ф.Ф. Ушакова міста Кропоткін Кавказького району Краснодарського краю (а.с.17).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідачі вселились у спірний житловий будинок в якості членів сім`ї власника житлового приміщення і набули право користуванням цим житловим будинком.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся із позовом на підставі ст. 71 ЖК України, зокрема, він вважає, що відповідачка ОСОБА_2 , разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як члени його сім`ї, втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим непроживанням ними у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР .

У судовому засіданні позивач надав пояснення, що відповідачі виїхали до постійного місця проживання до АДРЕСА_2 та з 2014 року не мешкоють за місцем реєстрації.

Аналогічні пояснення надала представник третьої особи Служби у справах дітей Новоайдарської РДА Луганської області.

Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що позивач звертаючись із позовом зазначив підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - ст. 71 ЖК України, а у судовому засіданні зазначив додтаково також ту обставину, що відповідачі вибули до РФ на постійне місце проживання, надавши про це копію довідки про те, що вони мешкають у АДРЕСА_2 .

Проте посилання позивача про те, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання до РФ є підставою для застосування до таких правовідносин статті 107 ЖК УРСР, на яку позивач не посилався, а тому подача відповідних доказів свідчить про фактичну зміну підстав позову, яке під час судового розгляду є недопустимим згідно з процесуальним законом.

Отже, суд не дає оцінку наданим позивачем довідкам про те, що відповідачі виїхали до РФ на постійне місце проживання та також зазначає, що довідка про навчання неповнолітнього ОСОБА_3 у загальноосвітній школі у м. Кропоткин Кавказького району, Краснодарського краю, РФ та копія довідки, що він разом із матір`ю проживає за вказаною адресою не дає суду підстави вважати, що останні виїхали на постійне місце проживання, оскільки не підтверджує набуття права власності останніми на інше житло.

Крім того, суд зазначає, що згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи вищевикладене, малолітній ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_3 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Суд зазначає, що копією довідки від 17.11.2021 року, виданою ТОВ «Мікрорайон» (а.с.16) не підтверджується факт того, що малолітній ОСОБА_3 , 2014 р.н., має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги те, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 є місце проживання його матері - ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Щастинської РДА Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Новоайдарський районний суд Луганської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 31 січня 2022 року.

Суддя Ю.О. Глазкова