Справа № 152/484/21
Провадження № 22-ц/801/115/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кушнір Б. Б.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 рокуСправа № 152/484/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №152/484/21 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради Вінницької області Кормоша Віктора Івановича про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року та на додаткове рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року, які ухвалені суддею Кушнір Б.Б. в Чернівецькому районному суді Вінницької області, повний текст рішення складено 28 жовтня 2021 року, повний текст додаткового рішення складено 03 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01 липня 2016 року за направленням Шаргородського районного центру зайнятості її прийнято на посаду юрисконсульта Центру ПМСД, тимчасово на час декретної відпустки Форостяної В.Г.

З 08 травня 2018 року по 28 лютого 2021 року позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до 3-х років. Однак, після закінчення у ОСОБА_5 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, її не було звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору, відтак, строковий трудовий договір переріс у безстроковий.

26 січня 2021 року відповідною заявою позивач повідомила відповідача про те, що має намір вийти на роботу з 01 березня 2021 року в зв`язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до 3-х років, з даного приводу позивачем видано наказ про рахування позивача на роботі з 01 березня 2021 року, який відповідачем не скасований. Однак, в зв`язку із систематичними хворобами дитини позивача вона вирішила продовжити відпустку по догляду за дитиною до 4-х років.

ОСОБА_1 стверджує, що її звільнення 01 березня 2021 року проведено з порушенням вимог трудового законодавства, в день звільнення не було належним чином ознайомлено з наказом про звільнення та не надано трудової книжки останньої. Лише 03 березня 2021 року позивач отримала просте поштове відправлення від відповідача, яке датоване 22 лютого 2021 року без вихідного номера про те, що в зв`язку з виходом 23 лютого 2021 року основного працівника ОСОБА_5 у КНП «Шаргородський ЦПМСД» немає можливості подальшого працевлаштування та про її звільнення 01 березня 2021 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Разом з тим, позивач зазначає, що ні головний лікар ОСОБА_4 , ні його підлеглі не повідомили її 01 березня 2021 року про звільнення, відтак, ставить під сумнів існування наказу про її звільнення станом на 01 березня 2021 року. Також зазначає, що всі листи, якими відповідач повідомляв її про вихід на роботу основного працівника та про її звільнення отримані нею на електронну адресу чи по пошті після дати звільнення. Позивач зазначає, що з наказом про звільнення вона ознайомилась 19 березня 2021 року та того ж дня отримала трудову книжку і копію наказу про звільнення.

Таким чином просила суд: скасувати наказ головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради Вінницької області від 01 березня 2021 року за №41-к «Про звільнення» як протиправний; поновити її на посаді юрисконсульта Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради Вінницької області з 01 березня 2021 року; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради Вінницької області на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до поновлення її на роботі, що на час подачі позову становить 11666,55 грн; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради Вінницької області 10000 грн на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Додатковим рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача 2724 грн витрат по сплаті судового збору.

В частині заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у вигляді витрат на правничу допомогу прийнято додаткове рішення, яким витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн, понесених ОСОБА_1 , покладено на позивача.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає, що висновки викладені в рішенні суду від 20 жовтня 2021 року не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, допущена неповнота з`ясування обставин справи, невірно встановлено фактичні обставини справи. Також вважає, що додаткове рішення є незаконним.

В апеляційній скарзі вказує, що матеріалами справи доведено належними та допустимими доказами про порушення її прав через протиправну бездіяльність відповідача.

Просила рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року та додаткове рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, стягнути судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на посаді юрисконсульта з 06 грудня 2011 року і по даний час працює ОСОБА_5 , яка: згідно наказу Комунальної організації «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» №374-к від 12 жовтня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 12 жовтня 2015 року по 25 серпня 2018 року. Згідно наказу Комунальної організації «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» №310-к від 23 серпня 2018 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 4-х років з 26 серпня 2018 року по 25 серпня 2019 року. Відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» №176-к від 27 серпня 2019 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 5-ти років з 26 серпня 2019 року по 25 серпня 2020 року. Згідно наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» №124-к від 21 серпня 2020 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 6-ти років з 26 серпня 2020 року по 25 серпня 2021 року (т.1 а.с.135, 138-141).

На підставі особистої заяви ОСОБА_1 від 30 червня 2016 року, відповідно до наказу про прийняття на роботу №151-к Комунальної організації «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської районної ради від 30 червня 2016 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта Центру ПМСД з 01 липня 2016 року, тимчасово на час декретної відпустки ОСОБА_5 (т.1 а.с.13, 83, 84).

На підставі вищезазначеного наказу, внесено запис під №10 у трудову книжку серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 01 липня 2016 року прийнята на посаду юрисконсульта, тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, підстава наказ №151-к від 30 червня 2016 року (т.1 а.с.14 15).

Згідно наказу №155-к Комунальної організації «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 25 квітня 2018 року, юрисконсульту ШРЦПМСД Яворській Т.П. надано відпустку по догляду за дитиною 3-х років з 08 травня 2018 року по 28 лютого 2021 року (т.1 а.с.16).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20 березня 2018 року, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і його батьком значиться ОСОБА_7 , матір`ю ОСОБА_1 (т.1 а.с.167).

Згідно записів трудової книжки Комунальна організація «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на підставі рішення Шаргородської районної ради №297 від 30 серпня 2018 року з 03 вересня 2018 року реорганізована шляхом перетворення на Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», яке в подальшому з 04 січня 2021 року перейменоване в Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» згідно рішення Шаргородської міської ради №21 від 23 грудня 2020 року.

На підставі особистої заяви ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року, згідно наказу №15-к Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради від 26 січня 2021 року, у зв`язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до 3-х років, визначено рахувати на роботі юрисконсульта ОСОБА_1 з 01 березня 2021 року (т.1 а.с.17, 81).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» №22-к від 04 лютого 2021 року, вирішено рахувати ОСОБА_5 , юрисконсульта з 23 лютого 2021 року у зв`язку із достроковим закінченням відпустки по догляду за дитиною до 6-ти років (т.1 а.с.142).

Позивача листом від 22 лютого 2021 року повідомлено про вихід на роботу основного працівника з 23 лютого 2021 року та про неможливість подальшого працевлаштування і звільнення з 01 березня 2021 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України. Даний лист згідно поштового штемпеля на конверті направлений на адресу позивача 24 лютого 2021 року, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.18, 19).

Згідно табеля обліку використання робочого часу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» за період 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року та розрахункового листка за лютий 2021 року ОСОБА_5 23 лютого 2021 року вийшла на роботу та за вказаний період відпрацювала 1 робочий восьмигодинний день, за який було нараховано заробітну плату (т.1 а.с.143, 201).

Наказом за №41-к головного лікаря Некомерційного підприємства «Шаргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської міської ради В.І. Кормоша від 01 березня 2021 року звільнено ОСОБА_1 , юрисконсульта, з 01 липня 2021 року у зв`язку із закінченням строку договору (п.2 ст.36 КЗпП України), про що в трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено відповідний запис за №13 (т.1 а.с.14 15, 30, 80).

Інспектором з кадрів КНП «Шаргородський ЦМСД» Стратійчук Т.В. складена доповідна записка від 01 березня 2021 року про неможливість вручення ОСОБА_1 трудової книжки у зв`язку з її звільненням, що пов`язане із виходом на роботу основного працівника, через відмову ОСОБА_1 в її отриманні та повідомленні, що «забирати трудову книжку сьогодні не буде, зайде пізніше» (т.1 а.с.202).

Позивач в позовній заяві підтверджує факт отримання листів, які направлялись відповідачем на її електронну адресу (04 березня 2021 року з пропозицією відповідача відвідати центр зайнятості для подальшого працевлаштування на посаді юрисконсульта; 09 березня 2021 року лист за №65 про зайнятість посади юрисконсульта основним працівником та можливість подальшого працевлаштування в іншій установі; 17 березня 2021 року листи від 15 травня 2021 року №72 про повторне звернення з необхідністю отримання трудової книжки у відділі кадрів, від 16 березня 2021 року №71 про звільнення з посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та повторно запропоновано звернутись до відділу кадрів для отримання трудової книжки), так і засобами поштового зв`язку (05 березня 2021 року рекомендований лист-повідомлення від відповідача з відміткою повторно за вих. №44 від 05 лютого 2021 року, який направлено 03 березня 2021 року про її не допуск до роботи у зв`язку із виходом основного працівника).

19 березня 2021 року ОСОБА_1 з`явилась до відділу кадрів відповідача, розписалася про ознайомлення із наказом про звільнення та отримала трудову книжку (т.1 а.с.30).

Згідно табелю обліку використання робочого часу відповідача за період 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року, щодо ОСОБА_1 зазначено 01 березня 2021 року 1 день 8 годин неявка на роботу (НЗ), щодо ОСОБА_5 зазначено 01 05 березня 2021 року, як тимчасова непрацездатність (ТН), 09 березня 2021 року, як відпрацьований 1 день 8 годин (Р) (т.1 а.с.31).

Управлінням Держпраці у Вінницькій області проведено перевірку КНП «Шаргородський медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» за результатами якої складено акт від 05 квітня 2021 року №ВН2077/478/АВ, під час якої встановлено відсутність порушень під час звільнення ОСОБА_1 01 березня 2021 року (т.1 а.с.85 91).

Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника, та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Згідно з частинами першою і другою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи у зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. У нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.

Зазначений правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 305/335/20, від 29 квітня 2021 року у справі № 266/3163/16-ц.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки між сторонами у справі діяли строкові трудові договори (строк дії обумовлювався подією - виходом основного працівника), а тому відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши наказ про звільнення позивача із 01 березня 2021 року, діяв відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами існували безстрокові трудові відносини, чи що після закінчення строку дії трудового договору сторони досягнули домовленості про продовження трудових відносин. Зокрема прийняття на роботу, здійснювалось роботодавцем за згодою позивача.

Крім того, у трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис про прийняття на посаду юрисконсульта Шаргородського РЦПМСД тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника (т.1 а.с.15).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не доведено, що між сторонами укладений трудовий договір на невизначений строк, адже у заявах про прийняття на роботу вона особисто вказувала строк цього договору, а саме на час декретної відпустки (відпустка для догляду за дитиною основного працівника) ОСОБА_5 , у зв`язку із цим відсутні як підстави для поновлення позивача на роботі, так і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними вимогами.

Доводи апеляційної скарги, що договір не є строковим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки термін дії строкового трудового договору може визначатися не лише конкретним строком, а й настанням певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки для догляду за дитиною), тому відповідач правомірно звільнив позивача із займаної посади, після закінчення відпустки по догляду за дитиною основного працівника, на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Зокрема, частиною 3 статті 184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.9 Постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Наказом від №15-к від 26 січня 2021 року вирішено рахувати ОСОБА_1 посаді юрисконсульта Шаргородської лікарні з 01 березня 2021 року у зв`язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною. Згідно свідоцтва про народження дитини позивача - ОСОБА_6 виповнилось три роки 28 лютого 2021 року.

Тобто на момент звільнення 01 березня 2021 року ОСОБА_1 не належала до категорії жінок, які мають дітей віком до трьох років, та не набула статусу жінки, яка має дитину понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду, оскільки станом на 01 березня 2021 року при поданні заяви про відпустку по догляду за дитиною до досягнення 4-х років, не надала довідки про потребу дитини в домашньому догляді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що при звільненні ОСОБА_1 обов`язкове працевлаштування не вимагалось, оскільки вона не відносилась до категорії жінок, зазначених у частині третій ст. 184 КЗпП, звільнення яких здійснюється з обов`язковим працевлаштуванням.

При цьому, під час перевірки Управління держпраці у Вінницькій області встановлено відсутність порушень під час звільнення ОСОБА_1 , що відображено у акті від 05 квітня 2021 року №ВН2077/478/АВ (т.1 а.с.85 91). Доказів оскарження чи скасування даного акту матеріали справи не містять.

З урахуванням усіх встановлених обставин та з покликанням на норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги безпідставні та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що додаткове рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року також є законним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року та додаткове рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.