Справа № 303/4705/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., БИСАГИ Т.Ю.

за участю секретаря БОЧКО Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/4705/20 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Виконавчий комітет Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , до Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2020 року, повний текст якого складений 23 жовтня 2020 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю.,-

встановив:

26.08.2020 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діяла ОСОБА_3 , пред`явили до Великолучківської сільської ради Мукачівського району зазначений позов, третіми особами, які на заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, визначили: на стороні позивачів - Мукачівську районну державну адміністрацію Закарпатської області як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ; на стороні відповідача - ОСОБА_6 , і мотивували його таким.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є підопічними ОСОБА_3 і проживають у будинку АДРЕСА_1 . Право власності на цей будинок станом на 01.01.2013 не було зареєстроване, а згідно з рішенням суду від 05.11.2015 у справі № 303/6049/15 незаконне рішення про оформлення права власності на це нерухоме майно було скасоване. На час пред`явлення позову вказаний житловий будинок не обтяжений жодними правами.

Постановою Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 303/7192/16 встановлені та не потребують доведення факти:

що ОСОБА_4 із народження, тобто більше 38 років, проживав у спірному будинку як онук власника;

ОСОБА_5 проживала більш як 13 років проживала в спірному будинку як дружина онука;

право користування будинком із народження мали неповнолітні діти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .

Рішенням Закарпатського апеляційного суду встановлено, що згідно з архівними даними та записами в реєстровій книзі право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 не було та не зареєстровано за ОСОБА_9 , а висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 заповіла ОСОБА_6 домоволодіння по АДРЕСА_1 , є помилковим.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 як опікун дітей тривалий час боролася в судових інстанціях за житлові права дітей і доводила, що вказаний житловий будинок не належить спадкоємцю ОСОБА_6 , а повноправними власниками будинку є діти, наразі єдиним належним способом захисту прав та інтересів дітей є визнання права власності на будинок за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ч. 1 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а в даному випадку спірне майно не має власника та є всі підстави набути право власності на нього за набувальною давністю, позивачі просили:

визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок із господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23.10.2020 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його безпідставності та необґрунтованості, оскільки умови для набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю, що передбачені ст. 344 ЦК України, відсутні, зокрема, через те, що після смерті власника будинку та спадкодавця ОСОБА_9 не спливло десять років до моменту пред`явлення позову, а будинок успадкував ОСОБА_6 , із яким у позивачів тривалий час ідуть спори щодо прав на це майно і ОСОБА_6 повинен був бути відповідачем або одним із відповідачів за позовом. Однак, до ОСОБА_6 позов не був пред`явлений, клопотання про залучення його до участі в справі як відповідача (співвідповідача) позивачі не заявляли.

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , оскаржили рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Доводи апеляційної скарги зводяться до таких.

Судом першої інстанції були порушені процесуальні права позивачів та їхнє право на справедливий суд.

Так, ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах дітей і не повинна була сплачувати судовий збір, було зобов`язано сплатити судовий збір і вона його вимушена була сплатити. Суд безпідставно відмовив у відстроченні судового збору і не вмотивував свого процесуального рішення.

Ухвалою від 18.09.2020 справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ст. 279 ЦПК України суд за клопотанням сторони міг відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на заперечення. 10.10.2020 ОСОБА_3 отримала від Великолучківської сільської ради відзив на позов і позаяк на цей час хворіла та не могла звернутися по правову допомогу, просила суд відкласти розгляд справи, призначений на 23.10.2020. Вона хотіла взяти участь у справі.

Суд не допустив до участі в судовому засіданні представника органу опіки та піклування посилаючись на те, що розглядає справу без участі сторін. З рішення суду ОСОБА_3 дізналася про те, що третя особа ОСОБА_6 подав пояснення, яких вона не отримувала.

Суд розглянув справу не звернувши уваги на клопотання про відкладення судового розгляду.

Безпідставним є висновок суду про те, що ОСОБА_6 мав бути відповідачем за позовом, оскільки за життя ОСОБА_9 право власності на будинок не було оформлене і вона його не могла заповідати, що встановлено і чинним судовим рішенням.

Крім того, відповідно до положень ст. 51 ЦПК України заміна відповідача могла мати місце до початку першого судового засідання, а оскільки ОСОБА_3 не могла взяти участі в судовому засіданні, просила його відкласти, чого суд не зробив, і не могла подати будь-які заяви до початку судового засідання, її процесуальне право було порушене.

Рішення суду не є належно вмотивованим по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що спірний будинок належав спадкодавцю ОСОБА_9 , увійшов до складу спадщини, яку він прийняв, підстав для визнання права власності на будинок за набувальною давністю за позивачами не було, в тому числі, й тому, що необхідний для цього десятирічний строк з дня смерті ОСОБА_9 не сплив.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11.08.2021 залучено Виконавчий комітет Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області до участі в справі як правонаступника Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування та покладено на нього обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ракущинця А.А., які апеляцію підтримали, представника відповідача Великолучківської сільської ради Мукачівського району Зозулі І.І., який апеляцію визнав, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 та його представника адвоката Лейби Є.В., які вважають апеляцію такою, що не підлягає задоволенню, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 43, 49 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Особа розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 365 ч. 1 п. 1, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.06.2015 у справі № 303/2932/15-ц ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав щодо дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (посилання в мережі Internet на рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/45791779).

Розпорядженнями голови Мукачівської райдержадміністрації:

від 23.07.2015 № 336 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_5 позбавлена батьківських прав щодо неї, а відомості про батька дитини записані відповідно до ст. 135 ч. 1 СК України (а.с. 9);

від 02.09.2015 № 383 встановлено опіку над малолітніми племінниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та призначено опікуном громадянку ОСОБА_3 , мешканку АДРЕСА_1 (а.с. 10).

В листі Мукачівського районного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 14.11.2018 № 89 зазначено, що згідно з архівними даними право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не було і не є зареєстровано за ОСОБА_9 (а.с. 11).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08.10.2014 у справі № 303/6049/14-ц був задоволений позов ОСОБА_6 до Великолучківської сільської ради Мукачівського району про визнання права власності, було визнано право власності ОСОБА_6 в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/40800042).

Згідно із заповітом, складеним ОСОБА_9 , зареєстрованою в будинку АДРЕСА_1 , і посвідченим 26.10.2010 державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М.Ю. за реєстровим № І-581, вона на випадок своєї смерті заповіла все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті виявиться їй належним і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 83). ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 померла (а.с. 84).

Довідкою Виконкому Великолучківської сільської ради від 08.09.2014 № 3630 року підтверджується, що головою домоволодіння в АДРЕСА_1 була ОСОБА_9 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 86).

Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2019 № 194805296 зафіксовано, що право власності на будинок АДРЕСА_1 21.11.2014 зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08.10.2014 у справі № 303/6049/14-ц (а.с. 12).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 05.11.2015 у справі № 303/6049/14-ц заочне рішення суду від 08.10.2014 скасовано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/53187331).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02.12.2015 у справі № 303/6049/14-ц позов ОСОБА_6 до Великолучківської сільської ради Мукачівського району про визнання права власності був задоволений, було визнано право власності ОСОБА_6 в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/53986616).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.04.2017 у справі № 303/7192/16-ц був задоволений частково позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про виселення, було виселено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з житлового будинку АДРЕСА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/66157979).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.05.2018 у справі № 303/7192/16-ц заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24.04.2017 скасовано, у позові ОСОБА_6 відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74908020). Апеляційний суд встановив, зокрема, що ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 була власником будинку АДРЕСА_1 і в цьому будинку був зареєстрований та проживав її внук ОСОБА_4 , і з дозволу попереднього власника проживали також його дружина - ОСОБА_5 і діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачі постійно проживали в спірному будинку, як члени сім`ї власника і зміна власника будинку не є підставою для виселення та не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Постановою Верховного Суду від 16.10.2019 постанову Закарпатського апеляційного суду від 29.05.2018 у справі № 303/7192/16-ц залишено без змін. Верховний Суд виходив у своїй постанові, зокрема, з того, що:

26.10.2010 ОСОБА_9 на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_6 ;

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як члени сім`ї власника втратили право на користування житлом у зв`язку зі смертю ОСОБА_9 , яка була власницею спірного житлового приміщення, а отже, відповідно до вимог закону, є такими, що підлягають виселенню, водночас, позов ОСОБА_6 , який може відповідно до закону вимагати захисту свого права власності, не може бути задоволений, оскільки виселення відповідачів у цій справі, як втручання у право на житло, буде неспівмірним із переслідуваною метою;

право ОСОБА_6 на усунення йому перешкод у користуванні його власністю - житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із займаного ними будинку, право на користування яким вони втратили у зв`язку зі смертю колишнього власника - ОСОБА_9 , та пропорційність застосування такого заходу як виселення у цій конкретній справі, за обставин, що склалися між сторонами, Верховний Суд прийшов висновку про відсутність достатніх підстав для виселення відповідачів, оскільки їхнє право на проживання хоча і втрачено у зв`язку зі смертю колишнього власника будинку, але їх виселення покладе на останніх надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками;

при цьому Верховний Суд врахував, що ОСОБА_4 із народження, тобто більше 38 років, проживав у спірному будинку як онук власника, ОСОБА_5 - дружина ОСОБА_4 , проживала у спірному будинку з 2006 року, тобто більше 13 років, тобто відповідачі мають тривалий зв`язок із спірним будинком; іншого житла не мають; крім того, правом користування указаним будинком мають неповнолітні діти відповідачів; позбавлення подружжя ОСОБА_10 батьківських праві щодо своїх дітей не припиняє право останніх на користування спірним житло.

Таким чином, у контексті права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Закарпатським апеляційним судом і Верховним Судом у справі № 303/7192/16-ц не ставилося під сумнів як таке право ОСОБА_9 заповідати це нерухоме майно та право ОСОБА_6 в набути у свою власність цей житловий будинок.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21.11.2019 у справі № 303/6049/14-ц рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02.12.2015 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено (а.с. 20-22). Як випливає зі змісту постанови, визнання за ОСОБА_6 права власності на домоволодіння є передчасним, оскільки в справі наявні дані про те, що ОСОБА_9 була головою домоволодіння, яке мало статус колгоспного двору (саме в цьому контексті суд констатував, що право власності на домоволодіння не було та не зареєстроване за ОСОБА_9 ), у будинку з 1981 року проживав також її онук ОСОБА_4 , з 2002 і 2004 років, відповідно, проживали правнуки ОСОБА_1 і ОСОБА_11 , тому питання про визнання права власності на домоволодіння мало б вирішуватися із участю вказаних осіб.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав - через неналежний суб`єктний склад відповідачів, відтак, посилався на необхідні для цього обставини, проте, не встановлював їх як такі, що мають преюдиційне значення, оскільки докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі.

На підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 21.11.2019 у справі № 303/6049/14-ц державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1 була скасована 24.12.2019, що підтверджується зазначеним вище витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12), а також отриманою на стадії апеляційного розгляду справи порядком з`ясування фактичних обставин справи та перевірки доводів учасників процесу інформацією від 30.07.2021 № 268442628 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Під час апеляційного розгляду справи представник Великолучківської сільської ради Мукачівського району Зозуля І.І. пояснив і це ніким не заперечується, що сільська рада не є власником житлового будинку АДРЕСА_1 і не вчиняла дій, спрямованих на оформлення за собою права власності на цей будинок.

Орган опіки та піклування своїм висновком від 07.12.2021 виходячи з необхідності захисту інтересів дітей та ґрунтуючись на тих обставинах, якими мотивувався позов, вважає доцільним визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 200-201).

ОСОБА_6 заперечує проти набуття ОСОБА_1 і ОСОБА_2 права власності на цей будинок вважаючи його на підставі чинного заповіту ОСОБА_9 та факту прийняття спадщини належним йому.

За приписами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 316-319, 321, 328, 380, 381, Глави 29 ЦК України, право власності на нерухоме майно, в тому числі, на житловий будинок, садибу, набувається в порядку, визначеному законом, і лише як таке підлягає захисту, рівно як захисту підлягає лише законний майновий інтерес, зокрема, щодо набуття майна у власність, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України). Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 20.05.2015 (справа № 3-87гс15) сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом правового інституту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, таке можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема:

правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

законність об`єкта володіння;

добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння;

безперервність володіння;

сплив установлених строків володіння;

відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;

для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);

аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;

при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;

володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;

крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);

звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;

підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;

наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;

безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном; безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави;

натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);

якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном (п. 48);

відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;

при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;

володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);

давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);

набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (п. 54).

Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що:

за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Встановлення фактичних обставин, які в розрізі наведених вище положень ст. 344 ЦК України та правових позицій суду касаційної інстанції мають ключове значення при вирішенні питання про визнання права власності на нерухоме майно, зокрема, на житловий будинок, садибу, за набувальною давністю може бути здійснене відповідно до закону лише за належного суб`єктного складу учасників справи, які беруть в ній участь у належному процесуальному статусі.

Попри дійсні обставини справи, які вказують на фактичну наявність спору передовсім із ОСОБА_6 , який претендує на спірний будинок у порядку спадкування, заперечує проти визнання права власності на будинок за позивачами та з огляду на предмет позову та реальні обставини справи є належним відповідачем, позов до нього не був пред`явлений. Те, що внаслідок скасування рішення суду, відповідно до якого за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на будинок, із процесуальних підстав, була скасована державна реєстрація цього права ОСОБА_6 , наведеного не усуває.

Натомість позивачі одночасно виходили з одного боку з того, що будинок через неоформленість, на думку позивачів, прав на нього взагалі не міг набуватися ОСОБА_6 у власність на підставі заповіту ОСОБА_9 , з іншого боку з того, що позивачі з народження мали право користування будинком як члени сім`ї власника будинку, що має значення для з`ясування питання про те, чи було володіння позивачами будинком безтитульним.

Зважаючи на відповідну постанову апеляційного суду позивачі не з`ясовували й питання про наявність чи відсутність майнових прав на спірний будинок чи на його частину у ОСОБА_4 і, відповідно, не обговорювали питання про його належний процесуальний статус у справі: відповідача чи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

ОСОБА_6 не брав участі в справі в якості відповідача, тоді як спір безпосередньо стосується його цивільних прав і обов`язків, майнових прав та інтересів як спадкоємця ОСОБА_9 , який прийняв спадщину. Фактичний спір саме з ОСОБА_6 підтверджується матеріалами справи, змістом аргументації своїх правових позицій учасниками справи тощо. За пред`явленою вимогою ОСОБА_6 одразу належало бути відповідачем.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18.09.2020 було відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 58).

За приписами ст. 51 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017:

суд першої інстанції має право за клопотанням позивача у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ч. 1);

якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2);

після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3).

За обставинами справи, беручи до уваги підстави позову та додані до заяви документи, зокрема, судові рішення, міркування про те, що процесуальні права позивачів у питанні залучення до участі в справі ОСОБА_6 як відповідача чи співвідповідача були порушені і представник позивачів не мав можливості подати будь-які заяви до судового засідання неспроможні по суті, оскільки відповідні обставини стороні позивачів були достеменно відомі. Доказів наявності будь-яких перешкод реалізувати право на подання до суду позову до належного відповідача або на подання заяви про заміну відповідача (залучення співвідповідача) в справі немає. Неналежне розпорядження учасником справи, передусім, ініціатором позову, своїми процесуальними правами та неналежне виконання процесуальних обов`язків не може давати йому процесуальних переваг перед іншими учасниками справи, які діють у процесі добросовісно.

Незважаючи на такі обставини, позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діяла ОСОБА_3 , на власний розсуд розпорядилися своїми процесуальними правами і за фактичної наявності спору передусім із ОСОБА_6 пред`явили та підтримували позов лише до Великолучківської сільської ради Мукачівського району.

Суд першої інстанції правильно врахував суть спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі. Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 206, 207 ЦПК України).

У даному випадку факти щодо дій відповідних осіб, прав і обов`язків у зв`язку з володінням, користуванням спірним житловим будинком, рухом прав щодо нього, захистом відповідних майнових прав тощо мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач (відповідачі), передусім, особа, яка з відповідних правових підстав оформила або претендує на оформлення речових прав на нерухоме майно і право та/або законний цивільний інтерес якої щодо цього майна по суті оспорюється. Оскільки комплекс процесуальних прав і обов`язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Тож позов одразу не був пред`явлений, а справу безвідносно до подальших дій позивачів не було вирішено щодо належного відповідача - особи, яка з відповідних правових підстав оформила або претендує на оформлення речових прав на нерухоме майно і право та/або законний цивільний інтерес якої щодо цього майна по суті оспорюється - ОСОБА_6 . Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору як щодо його прав та законних цивільних інтересів, так і щодо прав позивачів по суті. Вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через відсутність у справі належного відповідача або, відповідно до позиції позивачів, співвідповідача, без якого про законність розв`язання спору не йдеться.

Питання обґрунтованості позову по суті, доведеності, наявності підстав для захисту права, на існування якого посилаються позивачі, для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, інші обставини наразі значення не мають. У тому числі, та обставина, що власне з моменту смерті ОСОБА_9 до моменту пред`явлення позову, що розглядається, не сплив десятирічний строк, установлений частиною 1 статті 344 ЦК України, що обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, теж не має значення, позаяк щодо можливості набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягає оцінці в процесі з належними його учасниками.

За умовами справи позов із наведених вище процесуальних підстав - унаслідок непред`явлення його до належного відповідача, через що справу було вирішено судом щодо фактично неналежного відповідача, а судом було прийнято рішення про права, свободи, та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі в передбаченому цивільним процесуальним законом статусі, не міг бути задоволений незалежно від його мотивації по суті. На стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо необхідності відмови в позові з процесуальних підстав не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 27 січня 2022 року.

Судді