Постанова

Іменем України

24 січня 2022 року

м. Київ

справа № 711/1666/21

провадження № 61-16984св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - нотаріус Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко Ольга Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року в складі судді Пироженка С. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Карпенко О. В., Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А. (далі - нотаріус) про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову вказав, що після смерті свого батька ОСОБА_2 він прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном.

Після смерті батька його (позивача) мати ОСОБА_3 оформила на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину та у 2003 році розпорядилась цим майном, склавши заповіт від 29 жовтня 2003 року, яким йому заповіла автомобіль марки ВАЗ, а інше майно заповіла ОСОБА_3 .

Після смерті матері у 2012 році ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину та у 2016 році спадкову квартиру АДРЕСА_1 продав ОСОБА_4 .

Вважає, що складений матір'ю заповіт є недійсним, нотаріус не мав жодних законних підстав видавати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, тому укладений ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири також є недійсним.

У листопаді 2020 року він звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просив визнати незаконною та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 листопада 2020 року, видану нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А., та зобов`язати її видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом, що залишилась після смерті його батьків, а саме на ј частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та Ѕ частину у праві власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка знаходиться у садівничому товаристві «Дніпро» у с. Червона Слобода Черкаської області.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 не надав належних, допустимих доказів та обґрунтувань щодо незаконності постанови державного нотаріуса та не навів підстав для її скасування. Крім того, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, так як нотаріусом не було допущено порушення норм Закону України «Про нотаріат».

Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи позов ОСОБА_1 по суті та відмовляючи у задоволенні заявлених ним вимог за безпідставністю, не у повній мірі врахував характер відносин між учасниками справи, суб`єктний склад учасників судового розгляду, не надав належної уваги тому, що нотаріус не може бути належним відповідачем у справах, у яких спори виникають між учасниками цивільних відносин, пов`язаних з певною нотаріальною дією.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не обґрунтована незаконність постанови державного нотаріуса та не наведено підстав для її скасування. Нотаріус не визначив коло осіб спадкоємців після смерті батька позивача, а також не повідомив останнього про відкриття спадщини після смерті батька, чим порушив Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Нотаріус може бути відповідачем у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 19 жовтня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина.

Згідно із листом Другої черкаської державної нотаріальної контори від 03 грудня 2015 року єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого ОСОБА_2 , була його дружина ОСОБА_3 .

На підставі заяв ОСОБА_3 їй були видані свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , автомобіль марки ВАЗ 2103, грошові вклади, акції та причіп ММЗ-81021.

29 жовтня 2003 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким заповіла автомобіль марки ВАЗ 2103 ОСОБА_1 , а все інше майно - ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3

09 жовтня 2012 року до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся її син ОСОБА_1 , у зв`язку з чим заведена спадкова справа № 770/12.

27 листопада 2015 року до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом звернувся син ОСОБА_3 - ОСОБА_3 та отримав відповідні свідоцтва.

ОСОБА_1 звернувся до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 листопада 2020 року нотаріус Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, що залишилася після смерті його батьків.

Зокрема, нотаріус вказав, що позивач не надав доказів прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 . Мати позивача ОСОБА_3 за життя розпорядилась своїм майном (квартира, земельна ділянка) на користь ОСОБА_3 , який прийняв спадщину та продав спірну квартиру ОСОБА_4 .

Також нотаріус послався на те, що у справі № 711/6958/16-ц (за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Михайловської А. А., нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І. П., про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу) ОСОБА_1 оскаржував складений матір`ю заповіт та укладений ОСОБА_3 договір купівлі-продажу вказаної квартири, проте у задоволенні його позову було відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати незаконною та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 листопада 2020 року, виданої нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А. та зобов`язати її видати йому свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті його батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зокрема, на переконання позивача, він у порядку спадкування має право на ј частину квартири АДРЕСА_1 , та Ѕ частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка знаходиться у садівничому товаристві «Дніпро» у с. Червона Слобода Черкаської області.

Відповідачем у цій справі позивач зазначив нотаріуса Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А., хоча у позові зазначив, що спірне майно успадковано ОСОБА_3 та частково продано ОСОБА_4 .

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Підстав для відступлення від указаного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів не знаходить.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що даний спір виник між спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : позивачем ОСОБА_1 та його братом ОСОБА_3 з приводу спадкового майна, що залишилось після смерті їх батьків.

Позовні вимоги ОСОБА_1 полягають у визнанні незаконною та скасувані постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 листопада 2020 року та зобов`язанні нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом, що залишилась після смерті його батьків.

Отже, цивільно-правовий інтерес позивача з огляду на сформульовані ним предмет і підстави позову полягає у захисті свого майнового права як спадкоємця своїх батьків.

При цьому ОСОБА_1 пред`явив позов саме до нотаріуса, який відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину та оформив свідоцтво про право на спадщину іншому спадкоємцю, а не до іншого спадкоємця - ОСОБА_3 .

Аргументи касаційної скарги про те, належним відповідачем у цій справі є саме нотаріус, який відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, колегія суддів відхиляє.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат».

Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб`єктного складу осіб наведене у статті 50 Закону України «Про нотаріат».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зроблено висновок, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскарженням нотаріальних дій нотаріуса порушуються права ОСОБА_3 як спадкоємця після смерті своїх батьків, якого у порушення вимог закону не було залучено до участі у розгляді справи у якості відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Установивши, що належним відповідачем у цій категорії справ є особа, яка приймає спадщину - ОСОБА_3 , а не нотаріус чи нотаріальна контора, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову саме у зв`язку із неналежним суб`єктним складом учасників справи.

Крім того, оскільки квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 , а позивач претендує на визнання права власності на Ѕ частини цієї квартири, тому теперішній її власник є також належним відповідачем у справі.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами у постановах: від 19 серпня 2020 року (справа № 201/16327/16-ц, провадження № 61-43384св18), від 06 грудня 2021 року (справа № 640/10507/18, провадження № 61-18941св20), від 14 грудня 2021 року (справа № 242/3711/20, провадження № 61-14162св21).

При цьому Верховний Суд зауважує, що видача свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 може призвести до перерозподілу спадщини після померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому вказана цивільно-правова вимога має бути звернена саме до спадкоємців останнього, зокрема і до ОСОБА_3 , а не до нотаріуса, який не має цивільно-правового інтересу у спадщині ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Разом із тим колегія суддів бере до уваги ті обставини, що спір щодо спадкових прав ОСОБА_1 фактично вирішено у справі 711/6958/16-ц за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Михайловської А. А., нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І. П., про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Колегія суддів не знайшла підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, щодо неможливості участі нотаріуса у якості відповідача у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки постановою Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших правових міркувань, тому законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції не переглядається касаційним судом.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара