Справа № 159/6946/21
Провадження № 2/159/277/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Бакай Л.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля, керівник Бідненко Сергій Борисович, третя особа: Управління освіти виконавчого комітету Ковельської міської ради, про визнання незаконним і скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась із позовом до Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля (далі заклад освіти), керівник Бідненко Сергій Борисович, третя особа: Управління освіти виконавчого комітету Ковельської міської ради, про визнання незаконним і скасування наказу № 47 к-тр від 08.11.2021 «Про відсторонення працівників, які відмовились (ухиляються) від вакцинації проти COVID-19»; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.11.2021 до дня поновлення на роботі; стягнення моральної шкоди у сумі 5 000 грн.

1. Стислий виклад позицій сторін у справі

1.1.У відповідних заявах по суті (позовній заяві, відповіді на відзив) позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскарженим наказом ОСОБА_1 відсторонено від роботи у Закладі загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля без збереження заробітної плати до проходження курсу вакцинації, де вона працює на посаді вчителя біології і природознавства.

Позивачка вважає такий наказ незаконним і просить його скасувати, оскільки встановлення обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на її думку, є зміною істотних умов праці, про які відповідач зобов`язаний був повідомити її за два місяці. Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення поти COVID-19 надане позивачці 29.10.2021, яке вона підписала, однак із застереженням, що не погоджується із вимогами про надання додаткових документів про щеплення, адже попередньо надала довідку про допуск до роботи. У подальшому жодних документів на підтвердження або спростування факту вакцинації ОСОБА_1 керівнику школи не надавала та наказом останнього від 08.11.2021 була відсторонена від роботи з підстав відмови (ухилення) від вакцинації проти COVID-19.

Керуючись наведеним, вважає, що вона відсторонена від роботи без дотримання порядку, передбаченого законодавством, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

1.2. У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечив. Вказав на відповідність оскаржуваного наказу вимогам статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», якою визначено обов`язок усіх громадян піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковому профілактичному щепленню» від 04.10.2021 №2153, якими встановлений обов`язок керівника, зокрема закладу освіти, відсторонити від роботи працівників, які 08.11.2021 не надали документи на підтвердження проходження вакцинації від COVID-19 чи про наявність протипоказань.

Керівник Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля 29.10.2021 вручив ОСОБА_1 повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Станом на 08.11.2021 відповідним актом зафіксовано, що позивачка відмовилась або ухилилась від такого щеплення, оскільки доказів протилежного не було надано (зокрема і доказів про наявність протипоказань). Вказані обставини стали підставою для відсторонення ОСОБА_1 від роботи згідно зі статтею 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

1.3. Правом подачі письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог третя особа не скористалась.

2. Рух справи в суді.

Позовна заява надійшла до суду 19.11.2021.

Після усунення недоліків позовної заяви, провадження у справі відкрито 01.12.2021.

На підставі пункту 2 частини першої статті 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення учасників, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників, є дата складання повного судового рішення. Датою ухвалення рішення у даній справі є 28.01.2022 року.

3. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

3.1. Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 01.09.1998 працювала вчителем хімії школи І-ІІ ступенів № 9 м. Ковеля; у подальшому вчителем малювання (із 30.06.2000 по 31.08.2001), вчителем біології (із 31.08.2001). Станом на день виникнення спірних правовідносин загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 9 перейменована на Заклад загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля. Вказані обставини встановлено на підставі копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (арк. спр. 8-11).

3.2. 29.10.2021 керівник закладу освіти вручив позивачу письмове Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 №111 (арк. спр. 53).

Актом № 01 від 29.10.2021, складеним і підписаним працівниками закладу освіти, зафіксовано, що ОСОБА_1 29.10.2021 ознайомилась із повідомленням № 111 та відмовилась від його підписання (арк. спр. 54).

3.3. Доказів про підпис позивачкою Повідомлення № 111 із застереженням щодо відмови надавати будь які додаткові документи щодо профілактичних щеплень (про що ствердила ОСОБА_1 у позовні заяві) сторони у справі суду не надали.

3.4. Відповідно до акта № 01 від 08.11.2021, складеного працівниками закладу освіти, вчитель біології ОСОБА_1 станом на 08.11.2021 відмовилась або ухилилась від проходження щеплення проти COVID-19 (арк. спр. 55).

Наказом директора Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля ОСОБА_2 № 47 к-тр від 08.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 до проходження курсу вакцинації. На час відсторонення за працівником збережено місце роботи, однак без збереження заробітної плати (арк. спр. 56).

3.5. На підставі табеля виходу на роботу педпрацівників ЗЗСО І-ІІ ст. № 9 м. Ковеля за листопад 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 фактично відсторонено від роботи з 08.11.2021 (арк. спр. 57).

4. Застосовані норми права; висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

4.1. У Конституції України проголошено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Водночас право на працю може піддаватись обмеженням.

Згідно зі статтею 46 КЗпП України допускається відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;в інших випадках, передбачених законодавством.

У законодавстві відсутнє чітке визначення поняття відсторонення від роботи. За своїм змістом це призупинення трудових відносин, яке не пов`язане із дисциплінарним проступком особи, а полягає у тимчасовому увільненні працівника від виконання трудових обов`язків з метою відвернення та/або попередження негативних наслідків.

Зокрема, з метою запобігання виникненню і поширенню інфекційних захворювань, небезпечних для населення, законодавство України про охорону здоров`я передбачає відсторонення від роботи у разі необґрунтованої відмови або ухилення працівника від обов`язкового щеплення.

Так, у статті 30 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 № 2801-XII закріплена можливість запровадження щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань проведення обов`язкових медичних оглядів, профілактичних щеплень, карантинних заходив порядку, встановленому законами України.

Спеціальними законами у цій сфері є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ (далі - Закон №1645-ІІІ).

Частинами першою та другою статті 12 цього Закону визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, Закон №1645-ІІІ урегульовує кілька важливих у цій справі питань:

1. До обов`язкових профілактичних щеплень віднесені ті, які включені до календаря щеплень, а також ті, що запроваджені проти поширення інфекційних хвороб.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2020 №521 до Переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, включений «COVID-19».

2. Перелік працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерством охорони здоров`я (МОЗ).

Згідно із Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням`обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

3. Працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт: у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення; у порядку, встановленому законом.

На час винесення оскаржуваного наказу, як і на даний час, порядок відсторонення від роботи працівників через ухилення чи відмову від проходження обов`язкового профілактичного щеплення Законом не врегульований.

Законодавство України з цього питання містить лише кілька окремих положень:

- порядок і терміни проведення профілактичних щеплень, в тому числі обов`язкових, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я(частина третя статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24.02.1994 №4004-ХІІ);

- профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків(частина шоста, сьома статті 12 Закону №1645-ІІІ);

- для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, інший визначений медичний працівник, в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг осіб, які підлягають щепленню у день, визначений для проведення щеплень. У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року N 551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по закладу охорони здоров`я. Факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою N 063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником(пункти 7, 15,17 Положенням про організацію і проведення профілактичного щеплення, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595(у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року N 551));

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили(пункт 46-1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2").

Системний аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку, що за відсутності законодавчо визначеного алгоритму дій, відсторонення працівника від роботи через ухилення чи відмову від обов`язкового профілактичного щеплення допускається за умов:

- виникнення у працівника обов`язку пройти таке щеплення, про що він має бути проінформований,

- надання працівникові розумного строку для проходження медичного огляду та отримання щеплення чи документу про протипоказання,

- документування факту відмови чи ухилення від щеплення. При цьому, відмова від обов`язкового профілактичного щеплення згідно з частиною сьомою статті 12 Закону №1645-ІІІповинна бути засвідчена лікарем,

- видання керівником підприємства, установи, організації наказу про відсторонення працівника від роботи із зазначенням конкретної правової і фактичної підстави (ухилення чи відмова) та строку відсторонення.

Судом встановлено, що позивач є працівником закладу освіти.

Обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19 для працівників закладів освіти введена Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набув чинності 08.11.2021.

Отже, лише з цієї дати у позивача виник обов`язок пройти профілактичне щеплення протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в межах одинадцятиденного періоду (із 19.10.2021 до 08.11.2021) повідомив позивача про обов`язковість вакцинації(а саме проходження курсу вакцинації) та відсторонив позивача від роботи.

Водночас, відповідно до рекомендацій Міністерства охорони здоров`я, мінімальні інтервали між введенням вакцини, які встановлені інструкціями до них, становлять від 14 днів до 12 тижнів. Встановлення інтервалів також ґрунтується на рекомендаціях Національної технічної групи експертів із питань імунопрофілактики, які враховують наявні наукові дослідження ефективності цих препаратів за різних інтервалів (https://moz.gov.ua/article/news).

На переконання суду встановлені обставини свідчать про не забезпечення закладом освіти позивачу реальної можливості пройти курс вакцинації (2 щеплення), не переконавшись у відсутності у позивача протипоказань для щеплення та не отримавши належних доказів відмови чи ухилення працівника від профілактичного щеплення.

Крім того, оскаржуваний наказ не містить вказівки на конкретну підставу відсторонення від роботи.

За наведених обставин відсторонення позивача від роботи є незаконним. Позов належить задовольнити, наказ керівника закладу освіти від 08.11.2021 № 47к-тр про відсторонення ОСОБА_1 від роботи - скасувати.

Згідно з положеннями частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З метою ефективного захисту прав позивача суд ухвалює рішення про допуск позивача до роботи.

4.2. Відповідно до статті 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Вирішуючи по суті позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить із меж такої вимоги: початком періоду стягнення позивач визначила 09.11.2021.

Останнім днем строку для такого нарахування і стягнення суд визначає день ухвалення цього рішення 28.01.2022.

Розмір середнього заробітку, обрахований на підставі довідки про доходи №24 від 21.01.2022 (яка надійшла до суду 27.01.2022), згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить: 6 235,66 грн + 6 235,66 грн (заробітна плата за два місці перед відстороненням) / 42 (кількість робочих днів фактично відпрацьованих протягом двох місяців перед відстороненням) = 296,94 грн (середньоденна заробітна плата)х 56 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 16 628,64 грн

Аналіз пункту 3 Порядку № 100 у взаємному зв`язку із вимогами податкового законодавства (пункту 164.6 статті 164 Податкового кодексу України) дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів (правова позиція сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19).

Керуючись частиною другою статті 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення усієї суми середнього заробітку до негайного виконання.

4.3. При вирішенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди у сумі 5 000 грн суд керується таким.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Частиною другою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не довів, що у зв`язку із його відсторонення відповідачем, йому було заподіяно моральну шкоду, а саме: у заявах по суті не визначено у чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (рішеннями) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5 000 грн не підлягає до задоволення.

5. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з даним позовом до суду позивач сплатила 908 грн судового збору за позовну вимогу немайнового характеру про скасування наказу про відсторонення. У зв`язку із задоволення вказаної позовної вимоги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 908 грн.

За звернення до суду із позовними вимогами майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди позивачка сплатила судовий збір у сумі 908 грн. Враховуючи часткове задоволення позову за майновими вимогами, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 699 грн 16 коп. (пропорційно розміру задоволення позовних вимог).

Усього з відповідача на користь позивача належить стягнути 1 607 грн 16 коп. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 46, 235 КЗпП України, статтями 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, статтями 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24.02.1994 №4004-ХІІ, статтями 78-81, 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 280-282, 430 ЦПК, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля, керівник Бідненко Сергій Борисович, третя особа: Управління освіти виконавчого комітету Ковельської міської ради, про визнання незаконним і скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Скасувати наказ Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля 08.11.2021 №47 к-тр «Про відсторонення працівників, які відмовились (ухиляються) від вакцинації проти COVID-19».

Допустити ОСОБА_1 до роботи на займаній посаді у Закладі загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля.

Стягнути з Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення з 09.11.2021 по 28.01.2022 в розмірі 16 628 грн 64 коп. (шістнадцять тисяч шістсот двадцять вісім грн 64 коп.), з яких відрахувати податки і інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Закладу загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 607 грн 16 коп. (одна тисяча шістсот сім грн 16 коп.).

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 гривень відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення усієї суми середнього заробітку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;

відповідач Заклад загальної середньої освіти І-ІІ ст. №9 м. Ковеля, , Волинська область, місто Ковель, вулиця О.Олеся, 9;

третя особа - Управління освіти виконавчого комітету Ковельської міської ради, , Волинська область, місто Ковель, вулиця Незалежності, 101.

Повний текст рішення складено 28.01.2022.

Головуючий: Ю. Ф. ВОЛКОВА