ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №947/7695/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4090/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Доніної Людмили Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Васильків О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсною угоду про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 24 березня 2016 року (справа№520/10954/15) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 стягнуто з останнього на користь позивача грошові кошти за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США за курсом НБУ станом на 04 серпня 2015 року. Постановою апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року вказане рішення залишено без змін.

У зв`язку з чим, приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження № 57513228, в рамках якого направлено до Київського районного суду м.Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Предметом поділу є квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира 05 квітня 2004 року була зареєстрована за дружиною ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено 04 жовтня 1997 року, на сьогоднішній день вказаний шлюб не розірвано.

Зазначав, що вказана квартира придбана відповідачами під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, але 21 січня 2020 року ОСОБА_3 подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого було додано копію угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року. Згідно з угодою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановили, що ОСОБА_1 до одруження мала 85 800 доларів США, а майно, яке в подальшому буде придбано ОСОБА_1 за рахунок даних грошових коштів є приватною власністю ОСОБА_1 , а відтак не підлягає розділу.

Позивач ставив під сумнів дійсність угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, оскільки угода була підписана відповідачами у 2020 році, після направлення приватним виконавцем подання про поділ майна подружжя.

Вказані обставини свідчать про спрямовані дії на унеможливлення звернення стягнення на їх майно в рамках виконавчого провадження будь-яким способом, одним із яких є нібито укладення угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, а тому угода є фіктивною та направленою лише на ухилення від можливого стягнення на майно боржника за рішенням суду.

Так, у зазначеній угоді ОСОБА_1 вказала свій реєстраційний номер облікової картки платників податку, а саме: НОМЕР_1 , який був внесений в Державний реєстр фізичних осіб - платників податку лише 02 вересня 1998 року, тому при укладанні угоди від 10 грудня 1997 року реєстраційного номеру облікової картки платників податку у ОСОБА_1 не було.

Посилаючись на викладене, на підставі ст.47 ЦК УРСР,ст.ст.3,13,202,203,215,234 ЦК України просив визнати вказану угоду від 10 грудня 1997 року недійсною, з підстав фіктивності (а.с.1-10).

Відповідачі правом на подання відзиву на позов не скористалися.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 13 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано угоду про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсною.

Вирішено питання про стягнення судових витрат (а.с.196-208).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Доніна Л.А. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

На обґрунтування скарги зазначила, що судом не враховано, що:

- відсутність ідентифікаційного номеру у фізичної особи в момент вчинення цивільно-правової угоди з іншою фізичною особою, - не є підставою для визнання вчиненого правочину недійсним;

- угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року фактично виконана;

- відповідачем (дружиною) за особисті кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 05 квітня 2004 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, реєстрація права здійснена КП «ОМБТІ та РОН» у реєстровій книзі №160дом на стор.187 за реєстром №3364 від 05 квітня 2004року;

- свідоцтво від 05 квітня 2004 року, видано на підставі інвестиційного договору від 04 листопада 2002 року, додаткової угоди від 18 лютого 2004 року та акту прийому-передачі квартири від 18 лютого 2004року;

- інвестиційний договір від 04 листопада 2002 року, укладено із забудовником особисто ОСОБА_1 про інвестування та будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 ;

- після здачі об`єкту в експлуатацію, забудовник передав інвестору у приватну власність квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 13 458 дол.США, що еквівалентно 73 076, 94 грн., яка оплачена інвестором ОСОБА_1 з власного рахунку №2620820 по платіжним дорученням: №12 від 06 листопада 2002 року в розмірі 34 700 грн.; №10 від 20 грудня 2002 в розмірі 4 400 грн.; №4 від 08 серпня 2003року в розмірі 38 396, 94 грн.; №11 від 04 лютого 2004 в розмірі 3 268, 86 грн.;

- витрачені кошти 73 076, 94 грн., що еквівалентно 13 458 доларів США, є роздільним майном та власністю ОСОБА_1 згідно угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997року;

- пунктом 5 угоди від 10 грудня 1997 року, сторони встановили, що майно, яке в подальшому буде набуто ОСОБА_1 за рахунок роздільного майна зазначеного у пункті 4 даної угоди, беззаперечно оформлюється та/або реєструється на ім`я дружини, та є її приватною власністю;

- ОСОБА_1 має право на судовий захист та не обмежена у кількості справ пов`язаних із протиправним намаганням ОСОБА_2 звернути борг ОСОБА_3 на особисте майно його дружини, яка не є боржником у справі №520/10954/15 (а.с.227-232).

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Демчук Я.В. в інтересах позивача ОСОБА_2 просить скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів (т.2а.с.2-6).

Учасники судового процесу, крім представника позивача, в судове засідання, призначене на 18 січня 2022 року, не з`явилися, про дату час, та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність (т.2а.с.15,17).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката позивача Стадника П.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 має ознаки фіктивного правочину, яка укладена з метою уникнення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 за рішенням суду від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04 серпня 2015 року еквівалентно в сумі 100 000 доларів США, яка унеможливлює задоволення вимоги позивача-кредитора ОСОБА_2 за рахунок майна боржника ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесених до Реєстру.

Згідно даних, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 24 березня 2016 року у справі №520/10954/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04 серпня 2015 року еквівалентно в сумі 100 000 доларів США.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року вказане рішення залишено без змін, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року касаційна скарга відхилена.

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2020 року (справа №520/10954/15, провадження № 61-45443св18) рішення Київського районного суду м.Одеси від 24 березня 2016 року та постанова апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Любашівського району Одеської області, актовий запис № 61, на сьогоднішній день вказаний шлюб не розірвано (а.с.17-18).

24 жовтня 2018 року приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження №57513228, з виконання виконавчого листа №520/10954/15, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м.Одеси, на примусове виконання рішення від 24 березня 2016 року по справі №520/10954/15 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2 171 748,40 грн.(а.с.20).

В рамках виконавчого провадження №57513228 приватним виконавцем направлено до Київського районного суду м.Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому приватний виконавець просив суд визначити частку майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні: квартири АДРЕСА_1 ., яка складає 1/2 частину (а.с.21-24).

Вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 березня 2020 року (а.с.18).

Право власності ОСОБА_1 набула на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , серія номер: 031338, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 квітня 2004 року (а.с.19).

Свідоцтво видане на підставі інвестиційного договору від 04 листопада 2002 року, додаткової угоди від 18 лютого 2004 року, акту прийому-передачі квартири (а.с.19).

21 січня 2020 року ОСОБА_3 подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого було додано копію угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.14).

Відповідно до п.2 угоди, сторони встановлюють, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержано ним до шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до п.3 угоди, сторони погоджуються, що кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном, яке у визначених законом випадках оформлюється та/або реєструється на ім`я власника по праву приватної власності.

Відповідно до п.4 угоди, сторона-2 ( ОСОБА_3 ) визнає, що до одруження, сторона-1 ( ОСОБА_1 ) мала особисті накопичування в розмірі 85 800 доларів США, які відповідно до пункту 2 даної угоди є розподільним майном та власністю сторони-1.

Відповідно до п.5 угоди, сторони встановили, що майно, яке в подальшому буде придбано стороною-1 за рахунок роздільного майна зазначеного у пункті 4 даної угоди, беззаперечно оформлюється та/або реєструється на ім`я сторони-1, та є приватною власністю сторони-1.

Таким чином, ОСОБА_3 зазначав, що згідно із угодою про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, квартира АДРЕСА_1 , придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , та є її особистою власністю, а тому не підлягає розділу.

Судом встановлено, що 18 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м.Одеси (справа №520/4303/16) з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, та просила суд визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на наступне майно:

- квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 41, 6 кв.м.;

- 1/2 частку житлового будинку під АДРЕСА_4 , загальною площею 691, 2 кв.м., житловою площею 394, 3 кв.м.;

- 1/2 частку земельної ділянки в АДРЕСА_4 , загальною площею 0, 0224 га, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки: :41:022:0021;

- автомобіль марки SKODA SPACEBACK 1598, двигун № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 .

До вказаної позовної заяви будо додано: копію паспорту позивача з довідкою ДПІ, копію паспорта відповідача, копію свідоцтва про одруження, інформаційну довідку з державних реєстрів, копію свідоцтва від 01 березня 2012 року, копію витягу про державну реєстрацію від 26 березня 2012 року, копію державного акту від 14 грудня 2005 року, копію витягу про реєстрацію ТЗ, витяг з договору, копію ордеру, копію позову із додатками.

При цьому угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якості підтвердження правової позиції позивача, до позовної заяви в якій ставилося питання про особисте майно щодо спірної квартири додано не було, крім того ОСОБА_3 не посилалася на явність вказаної угоди і в мотивувальній частині позову.

Ухвалою суду від 16 травня 2019 року позов було повернуто ОСОБА_1 на підставі заяви представника позивача (а.с.25-28).

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м.Одеси (справа №522/20930/18) з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про визнання права власності, скасування арешту транспортних засобів, в якому, просила:

- визнати право власності ОСОБА_1 на транспортні засоби: автомобіль марки SKODA SPACEBACK 1598, тип транспортного засобу - загальний легковий хетчбек - В, 2014 року випуску; автомобіль марки TOYOTA LANDCRUISER, тип транспортного засобу - загальний легковий універсал - В, 2003 року випуску;

- скасувати арешт транспортних засобів, застосований приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. у виконавчому провадженні ВП №57513228 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м.Одеси №520/10954/15, виданого 02 жовтня 2018 року, на виконання рішення від 24 березня 2016 року (справа №520/10954/15) про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп., а саме: автомобіля марки SKODA SPACEBACK 1598, тип транспортного засобу - загальний легковий хетчбек - В, 2014 року випуску; автомобіля марки TOYOTA LANDCRUISER, тип транспортного засобу -Загальний легковий УНІВЕРСАЛ-В, 2003 року випуску.

При цьому ОСОБА_1 посилалася на те, що спірні автомобілі придбані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, але за Договорами про поділ майна подружжя від 06 січня 2015 року та 31 березня 2017 року, та відповідними Актами приймання-передачі транспортних засобів від 06 січня 2015 року та 31 березня 2017 року, ці автомобілі є з моменту передачі майна за вказаними договорами особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1 .

По зазначеній справі №522/20930/18 представником ОСОБА_2 подано 22 квітня 2019 року відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у позові ОСОБА_1 повністю, посилаючись на те, що Договори про поділ майна подружжя та відповідні Акти приймання-передачі транспортних засобів від 06 січня 2015 року та 31 березня 2017 року носять ознаки фіктивності, щодо дати їх складення, відповідає періоду подання позову.

При цьому інформації про наявність угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у вказаному позові зазначено не було і при цьому ОСОБА_1 не вказувала, що існує угода між сторонами про розподіл майна.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2019 року в позові відмовлено в повному обсязі (а.с.29-35).

Рішенням суду від 13 жовтня 2019 року встановлено, що дані договори щодо передачі спірних автомобілів позивачеві були укладені між сторонами у простій письмовій формі, не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу. Оскільки сторони не дотрималися порядку укладення такого договору щодо передачі права власності на автомобіль, тому вказані договори є неукладеними, а за фактом неукладеного договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси(справа №522/6715/19), з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, про визнання права власності на майно. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року позов було залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою позивача на судові засідання.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5-6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2016 року у справі №520/10954/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04 серпня 2015 року еквівалентно 100 000 доларів США.

24 жовтня 2018 року приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження №57513228, з виконання виконавчого листа №520/10954/15 виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп.(а.с.20).

В рамках виконавчого провадження № 57513228 приватним виконавцем направлено до Київського районного суду м.Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому приватний виконавець просив суд визначити частку майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні квартирі АДРЕСА_1 ., яка складає 1/2 частину(а.с.21-24).

Під час розгляду подання 21 січня 2020 року ОСОБА_3 подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого було додано копію угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.14).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорювана угода є фіктивною, оскільки не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, а укладена з метою ухилення від сплати боргу по його справі за договором позики, у зв`язку із чим просив визнати її фіктивною.

Як вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_1 , є предметом поділу в поданні приватного виконавця Парфьонова Г.В. про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поданого в рамках виконавчого провадження № 57513228 відкритого на підставі виконавчого листа №520/10954/15-ц, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м.Одеси на примусове виконання рішення від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп.

Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2020 року зупинено провадження по справі №520/10954/15 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., за участі: ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення частки майна боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, до набранням законної сили судовим рішенням за наслідком розгляду цивільної справи №947/7695/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною.

Матеріалами справи підтверджено, що у даному випадку невиконання обов`язків ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 стало підставою для ухвалення рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн., та в подальшому реалізації процесу примусового виконання вказаного рішення.

Судом правильно встановлено, що наявність угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 унеможливлює задоволення вимоги стягувача за рахунок майна власника-боржника, оскільки, відповідно до вказаної угоди, квартира АДРЕСА_1 , є особистою власністю ОСОБА_1 .

Таким чином, угода свідчить про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яке відбувається з метою ухилення боржника від забезпечення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_2 , та порушення захисту інтересів ОСОБА_2 , як кредитора.

Як вбачається із змісту угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 угода містить ідентифікаційний номер ОСОБА_1 , а саме НОМЕР_4 .

Відповідно до довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру від 18 вересня 1998 року Любашівської міжрайонної державної податкової інспекції, ОСОБА_1 одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , наданий Державною податковою адміністрацією України, згідно даним заповненим нею в обліковій карті. Дата внесення до Державного реєстру фізичних осіб є 02 вересня 1998 року (а.с.16).

З огляду на викладене, судом першої інстанції правильно визначено, що довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 підтверджує той факт, що ідентифікаційній номер останній було надано 02 вересня 1998 року, а тому вона не могла зазначити його в Угоді, укладеної 10 грудня 1997 року, в зв`язку з чим наявність ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 в оспорюваній угоді свідчить про те, що вказана угода не могла бути укладена раніше 02 вересня 1998 року.

Таким чином, укладаючи угоду, сторони були обізнані про судове рішення від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь позивача ОСОБА_2 , отже, могли передбачити негативні наслідки для них у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Доводи апелянта про те, що вказана квартира є її особистою власність, оскільки вона придбана на підставі інвестиційного договору від 04 листопада 2002 року, укладено із забудовником особисто ОСОБА_1 про інвестування та будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 та після здачі об`єкту в експлуатацію, забудовник передав інвестору у приватну власність квартиру АДРЕСА_3 , загальною вартістю 13 458 дол. США, що еквівалентно 73 076, 94 грн., яка оплачена інвестором ОСОБА_1 з власного рахунку НОМЕР_5 в ОФ АКБ МТБ, МФО 328168, по платіжним дорученням: №12 від 06 листопада 2002 року в розмірі 34 700 грн.; №10 від 20 грудня 2002 в розмірі 4 400 грн.; №4 від 08 серпня 2003року в розмірі 38 396, 94 грн.; №11 від 04 лютого 2004 в розмірі 3 268, 86 грн. є необґрунтованими, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що 04 жовтня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, тобто квартира придбана у період шлюбу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

- час набуття майна,

- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

При цьому під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 не надала суд належних та допустимих доказів щодо джерела набуття коштів для придбання вказаної квартири.

Матеріали справи не містять доказів, що кошти, які сплачені нею за інвестиційним договором були її особистими коштами.

Тобто, такі доводи ОСОБА_1 не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов`язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов`язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих не спростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10 січня 2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15 лютого 2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12 березня 2009 року, п.62).

Оцінюючи факт придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки ОСОБА_1 , суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.

Тому, позиція ОСОБА_1 щодо купівлі спірної квартири за її особисті кошти без належного їх підтвердження, колегією суддів до уваги не приймається.

Матеріали справи не дають можливості колегії суддів «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що відповідачка ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за особисті кошти.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , придбана у період шлюбу, а тому відповідно до вимог ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , проте їх частки власності не виділено в натурі і на теперішній час справа за цими вимогами знаходиться на розгляді в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оспорювана угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року є фіктивною, оскільки не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, а з метою ухилення від сплати боргу за рішенням суду, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання її фіктивною. Сторони, укладаючи її, не переслідували мету настання реальних правових наслідків, які вона зумовлює, та єдиною метою сторін по угоди було приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення боргу.

При цьому, колегія суддів бере до уваги правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року по справі № 317/3272/16, за якою однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Таким чином, укладення угоди про роздільне майно подружжя суперечить вимогам закону, оскільки не спрямована на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України, оскільки сторони вчинили угоду лише для виду, знаючи заздалегідь та передбачали негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, а тому уклали угоду з метою ухилення від виконання обов`язків перед позикодавцем за рішенням суду, яке вступило в закону силу та не виконано з 2016 року до теперішнього часу.

Так, у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження 14-260цс19).

При цьому ОСОБА_2 є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням угоди про роздільне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому він має право на звернення до суду з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угоди недійсною», відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на низку постанов Верховного Суду апеляційний суд не бере до уваги, оскільки у зазначених справах були наявні різні фактичні обставини, до яких застосовано відповідний матеріальний закон, а тому ухвалені в них рішення не свідчать про неоднакове застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Доніної Людмили Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: