Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 січня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 01.03.2019 року відповідач взяв у неї грошові кошти в борг, у розмірі 577 000,00 гривень, строком до 31.12.2019 року з урахуванням 3% за користування коштами в місяць та грошові кошти в розмірі 10000 дол. США строком до 31.01.2020 року з нарахуванням 3% за користування коштами в місяць, зазначені обставини підтверджуються власноруч написаною позичальником борговою розпискою. Однак, відповідач зобов`язання виконав лише частково, повернувши позивачу 01.08.2020 року 56 000 грн. Станом на день подачі даного позову, позивач просять суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі - 1 157 683,20 грн., та 19300 дол США., вирішити питання відшкодування судових витрат.

Ухвалою суду від 01.11.2021 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження ( а.с.24).

Ухвалою суду від 05.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду ( а.с39).

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи без її участі та не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.37)

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду даної справи був повідомлений належним чином, жодних клопотань чи заперечень суду не подав, та відповідно до положень ст.128,130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належно про розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 01.03.2019 року між сторонами був укладений договір позики у розмірі 577 000,00 гривень, строком до 31.12.2019 року з нарахуванням 3% за користування коштами в місяць та грошові кошти в розмірі 10 000 дол США строком до 31.01.2020 року з нарахуванням 3% щомісяця за користування коштами, що стверджується власноручною розпискою відповідача (а.с.29)

До матеріалів справи приєднано оригінал вказаної розписки від 01.03.2019, в якій станом на 25.01.2022 року міститься відмітка про повернення 01.08.2020 року позивачу боргу у сумі 56 000 грн.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.

Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяла у позивачів в борг кошти в сумі 577 000,00 гривень, строком до 31.12.2019 року з урахуванням 3% за користування коштами в місяць та грошові кошти в розмірі 10000 дол США строком до 31.01.2020 року з урахуванням 3% за користування коштами в місяць.Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги, і приймається судом, для підтвердження укладення договору позики між сторонами.

Відповідно до приписів ст. 1047 ЦК України, - розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов`язання, особистий підпис боржника, дата складання розписки.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач повернув частину боргу в сумі 56000 грн., та станом на день подачі позову заборгованість відповідача складає 1157683,20 грн., та 19300 дол США.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/.

Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України потрібно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та Постанові Верховного суду від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сторони є вільними в укладенні договору. Відповідач взяв на себе зобов`язання щодо повернення боргу та відсотків у визначений та погоджений в розписці строк. Так, 577 000 грн. відповідач зобов`язався повернути до 31.12.2019р., а 10 000 доларів США - до 01.01.2020р., тобто саме в межах погодженого сторонами строку кредитування можуть бути нараховані відсотки згідно умов договору, тобто, щомісячно 3 % від суми кредиту.

А в даному випадку, позивачем безпідставно були нараховані відсотки за умовами договору (3% щомісяця) поза межами визначеного сторонами строку кредитування, тобто, щодо позики в гривнях - після 31.12.2019р. та щодо позики в іноземній валюті - після січня 2020року.

Отже, з відповідача підлягає до стягнення сума боргу з нарахованими відсотками в межах погодженого сторонами строку дії позики, з урахуванням певернутої частини боргу, що становить 694 100,00 грн. та 13300 дол. США,

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

А тому проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики на суму 577000 грн., та 10000- доларів США, умови якого відповідач належно не виконав. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на підставі ст. 141 ЦПК України , сплачений позивачем згідно квитанції № 0.0..1 судовий збір у сумі 11350грн (а.с.14) підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 610,1046, 1047,1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити часково.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН невідомий паспорт: НОМЕР_1 ), зареєстрований в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ІПН : НОМЕР_2 ), зареєстрованої в АДРЕСА_2 борг в сумі 694 100,00 грн. (шістьсот дев`яносто чотири тисячі сто гривень) та 13300 дол. США ( тринадцять тисяч триста доларів США), т судові витрати по справі в сумі 11350 грн. (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень).

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд -якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.01.2022 року.

СуддяО. Я. Ярмола