справа № 361/3000/18 головуючий у суді І інстанції Сердинський В.С.
провадження № 22-ц/824/1354/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем та відповідачем право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, за вказаною адресою; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем та відповідачем за кожним право власності на 1/3 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за вказаною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 березня 2003 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2015 року. За час перебування у шлюбі на земельній ділянці площею 0,1052 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок коштів та при безпосередній участі батька позивача, позивачу та відповідачу було збудовано житловий будинок площею 280 кв.м. та прибудинкову споруду для господарських потреб площею 80 кв.м., які не введені в експлуатацію. Згідно з висновком експерта ОСОБА_5 від 19 жовтня 2015 року у результаті проведених досліджень встановлено, що спірний житловий будинок на даний час є об`єктом закінченим будівництвом, який має стовідсоткову будівельну готовність. Крім того, у відповідності з вимогами пунктів 9, 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, житловий будинок може бути прийнятий в експлуатацію незалежно від умов його будівництва, як закінчений будівництвом житловий об`єкт, який має стовідсоткову будівельну готовність і відповідає вимогам державних будівельних норм, якими передбачається додержання санітарних, протипожежних і технічних вимог. Починаючи з 2014 року зазначений житловий будинок та прибудинкова споруда для господарських потреб не приймаються в експлуатацію і право власності на них не оформляється з вини відповідача, який ще в 2014 році покинув позивача та двох спільних малолітніх дітей та почав відносини з іншою жінкою. Спірний житловий будинок частково належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, а частково на праві спільної сумісної власності подружжя. На сьогоднішній день позивач з відповідачем не домовилися про введення в експлуатацію та оформлення права власності на вищезазначені об`єкти нерухомості, а відповідно і про порядок їх поділу.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати за ним, як фактичним забудовником і особою, за чиї особисті кошти забудова здійснювалася, право особистої приватної власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що розташовані по АДРЕСА_1 , а також на меблі, сантехнічне приладдя і всі речі, які знаходяться у будинку за вказаною адресою, який не прийнято в експлуатацію.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що розташовані по АДРЕСА_1 , як і всі будівельні роботи, було придбано (здійснено, реалізовано) за власні кошти ОСОБА_4 . На кредитні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Йдеться про кредитні кошти у розмірі 140 000 доларів США (ПАТ «УкрСиббанк) та 674 833 грн. 75 коп. (ПАТ «УкрСиббанк). У подальшому квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу від 19 червня 2008 року. Грошові кошти від продажу квартири було (до початку здійснення будівництва спірного житлового будинку) розміщено в банківських індивідуальних сейфах та на депозитних рахунках. Кредитні кошти погашались: позивачем за зустрічним позовом - з особистих коштів, отриманих після розірвання шлюбу і припинення проживання однією сім`єю; з особистих коштів шляхом виконання судового рішення про стягнення 84 900 доларів США як позики від ОСОБА_6 ; з особистих коштів за борговою розпискою перед ОСОБА_7 . Інші залучені кошти від сторонніх фізичних або юридичних осіб для будівництва спірного будинку не використовувалися. Відсутні також договори між на той час власником земельної ділянки ОСОБА_4 та будь-якими фізичними або юридичними особами на побудову спірного житлового будинку за кошти таких фізичних або юридичних осіб. При поділі спірного будинку (будівельних матеріалів) відсутні передбачені частинами 2, 3 статті 70 СК України підстави відходу від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні. Вказані підстави не можуть вплинути на вирішення питання визнання особистого права власності на майно одного з подружжя. Зокрема, аліментні зобов`язання не можуть бути використані при поділі спірного будинку, з огляду на зазначене: 1) за судовим рішенням на обох дітей ним сплачуються аліменти у розмірі 67 % від сукупного доходу; 2) ним додатково забезпечуються матеріальні потреби дітей; 3) ОСОБА_3 не ставила питання про оплату витрат на забезпечення особливих потреб дітей; 4) ОСОБА_3 за рішенням суду отримала половину майна і грошових коштів подружжя, що достатньо, за його участі у сплаті аліментів і матеріальній підтримці дітей, для їх повноцінного розвитку.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в якому просив визнати за ним право власності на збудований, але не введений в експлуатацію житловий будинок площею 280 кв.м. та прибудинкову споруду площею 80 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що фактично вказаний житловий будинок було побудовано за особисті кошти ОСОБА_1 і лише остаточні фасадні та облицювальні роботи, внутрішній ремонт, меблі та техніку було зроблено та придбано за кошти, які були позичені ним позивачу та відповідачу під час їхнього шлюбу. Доказами, які підтверджують факт надання третьою особою виключно власних грошових коштів на будівництво будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, є розписка ОСОБА_8 від 11 жовтня 2009 року про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 120 000 грн. на закупівлю цегли, бетонних плит для перекриття та інших будівельних матеріалів, розписка ОСОБА_8 від 06 серпня 2009 року про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 47 000 грн. на будівельні роботи (фундамент), розписка ОСОБА_8 від 25 червня 2009 року про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 50 000 грн. на виконання підготовчих робіт з будівництва будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, розписка ОСОБА_8 від 04 вересня 2009 року про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 67 000 грн. на закупівлю будівельних матеріалів для будівництва будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, розписка ОСОБА_8 від 08 листопада 2009 року про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 90 000 грн. на металочерепицю та заробітну плату для будівельників та розписка ОСОБА_8 від 05 травня 2010 року про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 45 000 грн. на закупівлю будівельних матеріалів для утеплення будинку. 01 грудня 2017 року приватним підприємцем ОСОБА_9 було проведено експертне будівельно-технічне дослідження щодо визначення вартості будівельних робіт (у тому числі матеріалів) з влаштування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою, які станом на момент проведення дослідження становлять 2 843 041 грн. або 105 636 доларів США. Враховуючи стовідсоткову готовність житлового будинку та прибудинкових споруд для господарських потреб, його фактичну експлуатацію за своїм функціональним призначенням, можливість визначити їх окремі частини та той факт, що спірне майно було повністю збудовано за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , останній вважає за можливе визнати за ним право особистої приватної власності на зазначене майно.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають для справи, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа зазначає, що судом не надано аргументованої оцінки жодному його доводу та доказу. Житловий будинок та прибудинкова споруда для господарських потреб не відносяться до спільної сумісної власності подружжя, а їх будівництво здійснювалося виключно за особисті грошові кошти ОСОБА_1 . Суд не надав оцінки розпискам, наявним у матеріалах справи, не взяв до уваги підтвердження позивачем фінансування будівництва будинку третьою особою, показання свідків. Відповідач підтвердив, що не розрахувався за будівництво будинку з будівельниками, а розрахунок з ними здійснювала третя особа. Відповідач не оскаржує та не надає жодних доказів на підтвердження здійснення будівельних робіт іншими будівельниками. Накладні, надані відповідачем, не підтверджують факт придбання будівельних матеріалів саме для спірного будинку. Розписка про отримання позивачем позики в розмірі 62 000 доларів США підтверджує будівництво будинку за кошти третьої особи. Відсутній правочин, який підтверджує факт дарування або будь-якого іншого відчуження третьою особою спірного майна. Спірний будинок та прибудинкова споруда для господарських потреб не були подарунком від третьої особи для позивача та/або відповідача. Жодних доказів, які б підтверджували протилежне, суду не надано.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2003 року, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2015 року, яке набрало законної сили 22 травня 2015 року.

На підставі кредитного договору № 0 від 16 березня 2007 року та кредитного договору № 0 від 18 листопада 2011 року, укладених між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 , останній отримав споживчий кредит у розмірі 140 000 доларів США та 674 833 грн. 75 коп., що підтверджується довідками № 183 від 22 квітня 2016 року та № 244 від 01 червня 2016 року (а.с.77,78, Т.1).

Рішенням Погребської сільської ради Броварського району Київської області № 1659 від 09 березня 2010 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з цільовим призначенням для побудови і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ; акт про право власності на земельну ділянку було оформлено на ім`я ОСОБА_4 (а.с.144, Т.2).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року, яке залишено без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року, у порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,1052 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 121286401:01:031:0074, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.68-72, Т.1).

Як було встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року, будучи одноосібно вписаний у правовстановчі документи, ОСОБА_4 виступав особою, без згоди якої така земельна ділянка не могла використовуватися третіми особами, відповідно до частини 1 статті 78, статей 81 та 90 ЗК України.

Згідно з висновком експерта Ярмоленка М.Г. № 92 від 19 жовтня 2015 року у результаті проведених досліджень встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці побудований спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , який на даний час є об`єктом закінченим будівництвом, має стовідсоткову будівельну готовність. У відповідності з вимогами пунктів 9 і 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, житловий будинок може бути прийнятий в експлуатацію незалежно від умов його будівництва, як закінчений будівництвом житловий об`єкт, який має стовідсоткову будівельну готовність і відповідає вимогам державних будівельних норм, якими передбачається додержання санітарних, протипожежних і технічних вимог (а.с.10-28, Т.1).

Відповідно до висновку експерта № 17174 від 01 грудня 2017 року, проведеного судовим експертом Лісниченком С.В., за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження визначено вартість будівельних робіт (у тому числі, матеріалів) з влаштування житлового будинку АДРЕСА_1 , господарських будівель та споруд, які станом на момент проведення дослідження становлять 2 843 041 грн. або 105 636 доларів США (а.с.29-42, Т.1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, яким частково скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_4 протягом 2009-2013 років за місцем роботи на посаді директора центру роздрібного Київського регіонального центру ПАТ КБ «Правекс-Банк» отримував щомісячний заробіток, розмір якого в основному дорівнював або перевищував розмір разових позик, отриманих ним від матері ОСОБА_6 , придбавав валюту, здійснював поповнення поточного валютного рахунку, отримував депозитні гроші на загальну суму, яка перевищує розмір отримання ним від ОСОБА_6 позики. Висновок районного суду про те, що отримані ОСОБА_4 грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї не підтверджені відповідними доказами (а.с.82-86, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога ОСОБА_1 не тільки не базується, але й прямо суперечить нормам ЦК України.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Сімейним законодавством передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 401/1221/16-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 729/1170/16-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц викладено правові висновки, згідно яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було збудовано, але не введено в експлуатацію житловий будинок та прибудинкові споруди для господарських потреб по АДРЕСА_1 . Оскаржуваним рішенням визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, та визнано за кожним з подружжя право власності на Ѕ їх частину. І в цій частині рішення суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржується.

Звертаючись до суду з позовом, третя особа ОСОБА_1 вказує на те, що фактично даний житловий будинок було побудовано за його особисті кошти і лише остаточні фасадні та облицювальні роботи, внутрішній ремонт, меблі та техніку було зроблено та придбано за кошти, які були позичені ним позивачу та відповідачу під час їхнього шлюбу.

У той же час, під час розгляду справи судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, на які третя особа просить визнати за ним право власності, є самочинним будівництвом, що сторонами не заперечується.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Хоча житловий будинок та прибудинкова споруда для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , були збудовані на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети, проте, таке будівництво здійснено без дозвільних документів, а, відтак, є самочинним будівництвом.

ОСОБА_1 вказує також на те, що доказами, які підтверджують факт надання ним виключно власних грошових коштів на будівництво житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб є ряд розписок.

Разом з тим, наявні у матеріалах справи розписки, навіть у випадку підтвердження факту надання третьою особою своїх коштів для будівництва, не можуть бути підставою до визнання за будь-ким права власності на об`єкт самочинного будівництва, який третя особа вважає житловим будинком.

За таких обставин, суд першої інстанції по суті дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову третьої особи, висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказах, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 24 січня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.