Справа № 127/6221/21
Провадження № 22-ц/801/284/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 рокуСправа № 127/6221/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Куцого Р.А., представника відповідача Томляк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/6221/21 запозовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про поновлення на роботі,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Вінницького міськогосуду Вінницької області від 09 листопада 2021 року,яке ухвалене суддею Гуменюком К.П. в Вінницькому міськомусуді Вінницької області, повний текст складено 09 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Вінницького національного аграрного університету про поновлення на роботі, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі заяви від 26 серпня 2020 року, позивача було прийнято на посаду 0,9 ставки викладача кафедри військової підготовки з 01 вересня 2020 року по 30 грудня 2020 року, згідно з пунктом 1.18 наказу від 28 серпня 2020 року №493-к «Про прийняття науково-педагогічних працівників університету».

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету від 23 грудня 2020 року №799-к «Про звільнення науково-педагогічних працівників університету» ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача кафедри військової підготовки університету згідно пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки порушено норми укладення трудових відносин (письмової форми та підстав строкового трудового договору), порушено порядок обов`язкового ознайомлення зі змінами суттєвих умов праці, порушено порядок вручення трудової книжки в день звільнення, порушено право на працю.

Таким чином, ОСОБА_1 просила суд поновити її на посаді викладача кафедри військової підготовки Вінницького національного аграрного університету та стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Вінницького міськогосуду Вінницької області від 09 листопада 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було встановлено обставин укладення трудових відносин, не було встановлено факт відсутності трудового договору, не було досліджено докази незаконності підстав звільнення з роботи та їх невідповідність нормам КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу Вінницький національний аграрний університет зазначив, що вважає апеляційну скаргу позивача необґрунтованою, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Вінницьким національним аграрним університетом при звільненні ОСОБА_1 не було допущено порушення вимог трудового законодавства.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ректора Вінницького національного аграрного університету від 22 червня 2020 року № 343-к був оголошений конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників (завідувача кафедри, професора, доцента, старшого викладача, викладача та асистента) університету (т.1 а.с.118).

Для участі в оголошеному конкурсі за період з 30 червня по 30 липня 2020 року позивачем подавались документи, що підтверджується Протоколом №1 засідання конкурсної комісії з обрання на посади науково-педагогічних працівників університету від 25 серпня 2020 року. Згідно пункту 130 даного протоколу конкурсна комісія розглянула документи позивача ОСОБА_1 і вирішила оформити трудові відносини з позивачем за наказом на 0,5 ставки посади викладача по 30 грудня 2020 року (т.1 а.с.122).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_1 від 26 серпня 2020 року (т.1 а.с.112), її було прийнято на посаду 0,9 ставки викладача кафедри військової підготовки з 01 вересня 2020 року по 30 грудня 2020 року, згідно з пунктом 1.18 наказу від 28 серпня 2020 року №493-к «Про прийняття науково-педагогічних працівників університету», з яким вона була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом в даному наказі (т.1 а.с.113 115).

Отже, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що трудові відносини з ОСОБА_1 у Вінницькому національному аграрному університеті оформлені з додержанням вимог чинного законодавства, тому посилання апелянта про відсутність трудового договору між сторонами є безпідставними.

Відповідно до абзацу 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 22 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету від 23 грудня 2020 року №799-к «Про звільнення науково-педагогічних працівників університету» ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача кафедри військової підготовки університету згідно пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с.109 110). З вказаним наказом позивач ознайомлена 15 лютого 2021 року, що підтверджується її особистим підписом.

30 грудня 2020 року, в день звільнення, позивачу був відправлений лист № 120 від 30 грудня 2020 року про необхідність отримати трудову книжку (т.1 а.с.127).

Відповідно до абзацу другого пункту 4.2 Розділу 4 «Видача трудової книжки у разі звільнення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Матеріалами справи не встановлено, що позивач надавала таку згоду відповідачу.

ОСОБА_1 04 січня 2021 року подала на ім`я ректора заяву, в якій зазначено про те, що позивач 04 січня 2021 року перебуваючи на робочому місці, отримала повідомлення ректора університету про те, що вона звільнена з роботи. Також у даній заяві позивач зазначає, що з наказом про звільнення не ознайомлена, завчасно не була попереджена про звільнення (т.1 а.с.128).

На вказану заяву 21 січня 2021 року відповідачем на адресу позивача надано письмову відповідь у якій, зокрема, зазначається про те, що у зв`язку із тим, що позивач в день звільнення (30 грудня 2021 року), який є останнім робочим днем, до відділу кадрів університету для отримання трудової книжки не з`явилась, у зв`язку із чим відповідачем 30 грудня 2020 року позивачу було надіслано повідомлення про необхідність отримання трудової книжки (т.1 а.с.129, 130).

У справі встановлено, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України був укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням.

Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Отже, трудові договори, які укладено з працівниками на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 23 КЗпП України, належать до строкових трудових договорів.

Установивши, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України був укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при звільненні позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України відповідач не допустив порушення вимог чинного трудового законодавства України.

При цьому позивач не оспорювала правомірність укладення з нею саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з нею договору, зокрема, щодо терміну його дії, а саме до 30 грудня 2020 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №676/5745/17, від 21 лютого 2018 року у справі №534/2144/15.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши вищезазначені обставини, суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов`язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу, в даному випадку до 30 грудня 2020 року. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку що оскільки відповідачем не порушені права позивача, яка була звільнена з роботи згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України на законних підставах, при цьому дотримано процедуру звільнення, передбачену законом, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що розрахунок з позивачем при звільненні був проведений вчасно, що підтверджується платіжним дорученням №3405 від 28 грудня 2020 року та реєстром перерахувань на особисті вклади № 457 за грудень 2020 року (т.1 а.с.131 133).

Також є безпідставними твердження позивача, що відбулось скорочення посад у Вінницькому національному аграрному університеті, оскільки підтверджуючих доказів скорочення посад матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міськогосуду Вінницької області від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.