ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий центр Правобережний» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю ТЕРО ЛТД (далі - ТОВ ТЕРО ЛТД) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, мотивуючи його тим, що відповідач є власником помешкання, розташованого в АДРЕСА_1 , яке забезпечується централізованим опаленням та гарячим водопостачанням за рахунок ТОВ ТЕРО ЛТД. Тобто вони надають послуги споживачу відповідні послуги, останній ними користується, в той же час оплату за фактично отримані послуги не здійснює, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2016 року по 21 жовтня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 6 137 грн., яку вони просили суд першої інстанції стягнути на свою користь, разом із нарахованими на суму заборгованості інфляційними втратами в розмірі 1 989,91 грн. та 653,47 грн. - 3% річних.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2020 року позов задоволено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 липня 2020 року замінено стягувача з товариства з обмеженою відповідальністю ТЕРО ЛТД» на його правононаступника - товариство з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий центр Правобережний».

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2020 року у цивільній справі №201/11874/19 за позовом ТОВ «Теро ЛТД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію скасовано.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2021 року позов ТОВ ТЕРО ЛТД, правонаступником якого є ТОВ «Розрахунковий центр Правобережний», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 202 року скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що згідно розрахунку ТОВ «Розрахунковий центр Правобережний» від 30 жовтня 2019 року вбачається повна відсутність заборгованості за період з 2016 року по жовтень 2019 року, борг на суму 5 880,98 грн. утворився за опалювальний період з листопада 2019 року по листопад 2020 року, в той час як сплачена ним сума в розмірі 6 136 грн. взагалі не знайшла свого відображення у дійсному розрахунку. Вказує, що ним на адресу первісного позивача та його правонаступника направлялася листи з проханням внесення змін до договору про теплопостачання, зокрема шляхом внесення інформації про наявні в нього пільги як ветерана ОВС та пільги його покійних батьків, як учасників Великої Вітчизняної війни, та надання можливості відстрочити оплату послуг в міжопалювальний період, відповідно до постанови №10 постанови Кабінету Міністрів України №892 від 26 жовтня 2016 року, в той же час вказана інформація врахована не була, звірка розрахунків не проведена. Вказує, що за період з 2017 року по 2019 рік сукупна вартість наданих послуг склала 16 578,51 грн., в той час як ним за вказаний період сплачено на користь постачальника 18 436 грн., тобто заборгованість за спірний період відсутня та наявна переплата. Вважає, що перерахування сплачених ним коштів на погашення заборгованості по минулим боргам є незаконним, оскільки сума за надання послуг за попередні борги є недоведеною. Вказує, що пільги батьків не були враховані в період з 2001 року по 2012 рік, як і його пільги, як ветерана ОВС за період з 2012 року по жовтень 2019 року. Вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки ним борг не визнається, оплати здійснювалися ним поза тепловий період на підставі постанови Кабінету Міністрів України №892 від 26 жовтня 2016 року. Зазначає, що на час дії карантину нарахування та стягнення неустойки не допускається. Судовий збір стягнуто в розмірі, що перевищує фактично сплачений позивачем в 192,10 грн.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач по справі не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 8 780,55 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником квартири, розташованої в АДРЕСА_1 (а.с. 24-25).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 отримав спадщину після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 , яка була власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.193).

ТОВ ТЕРО ЛТД є надавачем послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що сторонами не заперечується.

05 березня 2018 року між ТОВ ТЕРО ЛТД та відповідачем ОСОБА_1 укладено типовий договір №0255 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (а.с.21-23).

Згідно розрахунку нарахувань за послуги з теплопостачання ТОВ ТЕРО ЛТД вбачається, що заборгованість станом на 01 листопада 2016 року складала 6 332,54 грн., в подальшому на опалювальний період нараховувалася заборгованість згідно із діючим на момент нарахуванням тарифом із урахуванням площі квартири (а.с. 6-7).

Згідно вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем у період з листопада 2016 року по жовтень 2019 року здійснювалися платежі за фактично надані ТОВ ТЕРО ЛТД послуги з теплопостачання.

В матеріалах наявні надані відповідачем, на підтвердження відсутності заборгованості за вказаний у позові період, квитанції про оплату послуг (а.с.85-88,95-100).

Заявою від 13 березня 2021 року правонаступником ТОВ ТЕРО ЛТД - ТОВ Розрахунковий центр Правобережний визнав всі проведені відповідачем оплати, зазначивши, що оскільки в призначенні платежу боржник не вказував за який період він сплачує заборгованість, останні зараховувалися в рахунок боргу за попередній період (а.с.159-160).

Крім того, ТОВ Розрахунковий центр Правобережний було надано виписку по рахунку № НОМЕР_1 з 01 березня 2018 року, якими частково документально підтверджується отримання платежів від ОСОБА_1 (а.с.161-173).

ТОВ Розрахунковий центр Правобережний надано акт звірки взаєморозрахунків від 22 липня 2021 року, відповідно до якого вбачається, що заборгованість почала формуватися з серпня 2001 року, станом на 08 червня 2012 року, тобто на момент смерті спадкодавця, заборгованість складала 4 150,49 грн. Станом на жовтень 2019 року загальна заборгованість складає 6 137,17 грн. (а.с.118-139).

Відповідно до власного розрахунку відповідача ОСОБА_1 вбачається, що за період з листопада 2017 року по листопад 2019 року наявна переплата в розмірі 1 808 грн. (а.с.148-151).

Згідно з довідкою УМВС України в Дніпропетровській області №83/19849 від 25 січня 2002 року, відповідач ОСОБА_1 є підполковником міліції, звільнений зі служби за віком, він та члени його сім`ї мають право на 50% знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг та палива, згідно Закону України Про міліцію від 20 грудня 1990 року (а.с.153).

Відповідно довідки Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради №1832 від 23 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 є пільговиком, як ветеран органів внутрішніх справ, пільга поширюється на його дружину ОСОБА_3 (а.с.156).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ ТЕРА ЛТД 22 серпня 2019 року зверталося до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2019 року у видачі судового наказу відмовлено (а.с.5).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач успадкував квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_2 , тобто прийняв спадщину, останній, відповідно до ст.1268 ЦК України, набув обов`язку щодо сплати боргів за комунальні послуги, які були у спадкодавця. При цьому, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивача вартості отриманих послуг з надане теплопостачання, тобто споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є власником квартири, за місцезнаходженням якої ТОВ «Теро ЛТД» надає послуги з централізованого опалення, враховуючи, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у ОСОБА_1 перед ТОВ «Теро ЛТД» за період з листопада 2016 року жовтень 2019 року є борг за надані послуги централізованого опалення в розмірі 6 137,17 грн., вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги надані відповідачем акти звірки, аналітичні довідки, як такі, що не є належними і допустимими доказами відсутності заборгованості. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки оплати відповідача, згідно наданими ним квитанціями, не містили призначення платежу із зазначенням за який період здійснюється оплата, останні перераховувалися в рахунок погашення боргу минулих років, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року по справі № 911/2630/18, а тому заборгованість за період з листопада 2016 року жовтень 2019 року склала 6 137,17 грн., на яку, зважаючи, що відносини, що виникли між сторонами є грошовим зобов`язанням, поширюється дія положень ч.2 ст. 625 ЦК, тобто підлягає нарахуванню індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних. Посилання відповідача щодо неврахування позивачем його права на 50% пільгу при сплаті послуг за централізоване опалення квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції вважав безпідставним, оскільки остання надається йому за зареєстрованим місцем проживання в АДРЕСА_3 . Крім того, дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки останній неодноразово переривався.

Колегія суддів лише частково погоджується з висновками суду першої інстанції по суті справи, з огляду на наступне.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Обов`язок власника квартири оплачувати послуги з теплопостачання, передбачений статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якою споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно статей 7, 9 цього ж Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 з 08 червня 2012 року є одноособовим власником квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

При цьому, згідно наданих позивачем та його правонаступником розрахунків нарахувань за послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що заборгованість станом на 08 червня 2012 року, тобто на момент смерті спадкодавця, складала 4 150,49 грн., при цьому, як зазначалося позивачем та встановлено судом першої інстанції, усі подальші оплати відповідача ОСОБА_1 зараховувалися в рахунок погашення заборгованості спадкодавця, що колегія суддів вважає безпідставним та незаконним, з огляду на наступне.

За змістом ст.ст.1216,1218 ЦК України (норми Цивільного Кодексу застосовуються у редакції, чинній на час спірних правовідносин) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, зобов`язання з повернення заборгованості за комунальними-платежами включається до складу спадщини. Строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Вказані норми ЦК України встановлюють застережливий строк для пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а саме: один рік від дня настання строку вимоги.

При цьому, колегія суддів зауважує, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, стаття 1281 ЦК України визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, з пропуском якого кредитор повністю втрачає право вимоги до спадкоємця за боргами спадкодавця.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц, провадження №14-53цс18 та застосовуються у спорах, предметом яких є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, зокрема у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №635/7285/14-ц, провадження №61-4685св18.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2018 року між ТОВ ТЕРО ЛТД та відповідачем ОСОБА_1 укладено типовий договір №0255 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що дата укладення відповідного договору є моментом, з якого починає відраховуватися річний строк пред`явлення вимог до спадкоємців, оскільки з цього моменту кредитор довідався про смерть попереднього власника квартири ОСОБА_2 , зважаючи, що підставою для укладення договору про отримання комунальних послуг, є перш за все документи, що підтверджують право власності на нерухоме майно, яким в даному випадку є свідоцтво про право на спадщину за законом.

Отже, зважаючи на наявну на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 заборгованості по комунальним послугам в розмірі 4 150,49 грн., враховуючи, що про смерть останньої теплопостачальник дізнався 05 березня 2018 року під час укладення договору про надання послуг з її спадкоємцем, разом із тим, враховуючи, що з позовом про стягнення боргу кредитором спадкодавця ТОВ ТЕРО ЛТД не звертався, із вказаним позовом про стягнення заборгованості останній звернувся 22 жовтня 2019 року, а про видачу судового наказу в серпні 2019 року, колегія суддів доходить висновку про пропуск позивачем преклюзивного строку для пред`явлення вимог до спадкоємців та як результат, позбавлення його права такої вимоги до спадкоємця.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що зарахування оплат відповідача в рахунок погашення заборгованості спадкодавця є безпідставним, оскільки останній втратив право на отримання заборгованості в розмірі 4 150,49 грн., а тому кошти зараховані на її погашення підлягають зарахуванню з моменту виникнення у відповідача права власності на квартиру, тобто з 08 червня 2012 року.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність призначення платежу в квитанції про оплату послуги з теплопостачання є підставою для зарахування сплачених боржником коштів в рахунок попередньої заборгованості за комунальні послуги в порядку їх черговості, в той же час, не погоджується із розрахунком суми, що підлягає стягненню на користь позивача з огляду на наступне.

Як вбачається з розрахунку нарахувань за послуги з теплопостачання ТОВ ТЕРО ЛТД заборгованість станом на 01 листопада 2016 року складає 6 332,45 грн., враховуючи, що з вказаної суми не підлягала стягненню з відповідача заборгованість, яка виникла за життя спадкодавця ОСОБА_2 , тобто 4 150,49 грн., таким чином дійсний розмір заборгованості станом на 01 листопада 2016 року становить 2 182,05 грн.

З цього ж розрахунку вбачається, що за період вже з листопада 2016 року по жовтень 2019 року теплопостачальником за надані ним послуги було нараховано суму в 16 580,18 грн., при цьому за вказаний же період відповідачем було сплачено 16 775,55 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідачем з метою оспорення наявної згідно позиції позивача заборгованості надавався власний розрахунок, а також докази, проведених ним оплат у вигляді квитанцій, досліджуючи, які, колегія суддів, з урахуванням наданим позивачем розрахунком нарахувань та акту звірки, вбачається наявність двох платежів, які до розрахунку заборгованості позивача не увійшли, в той же час були направлені на банківські реквізити останнього, а саме платіж від 05 березня 2018 року на суму 1 230,57 грн., що підтверджується листом філією Дніпропетровського обласного управління акціонерного товариства Державний ощадний банк України (а.с.95) та на платіж на суму 610 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.934360344.1 від 01 вересня 2018 року (а.с.96).

При цьому, колегія суддів зауважує, що правонаступником ТОВ ТЕРО ЛТД - ТОВ Розрахунковий центр Правобережний заявою від 13 березня 2021 року визнано всі проведені відповідачем оплати (а.с.159-160).

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, здійснюючи власний розрахунок, колегія суддів приходить до висновку, що загальна сума сплачених ним коштів складає 18 616,12 грн. з розрахунку 16 775,55 + 1 840,57 грн. (1 230,57 грн. + 610 грн.). Враховуючи, що платежі без призначення зараховувалися в рахунок заборгованості за період до листопада 2016 року, а також, враховуючи загальну суму нарахованих платежів, колегія суддів доходить висновку, що дійсний розмір заборгованості за надані послуги з теплопостачання складає 146,11 грн. з розрахунку 18 762,23 грн. (16 580,18 грн. + 2182,05 грн.) - 18 616,12 грн.

Таким чином, зважаючи на наявність між сторонами договірних відносин, фактичного споживання відповідачем послуг з теплопостачання та відсутності оплати за спожиті послуги станом на жовтень 2019 року в розмірі 146,11 грн., колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у вищевказаному розмірі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незастосування під час нарахування вартості теплопостачання, та погоджується з вже наданою аргументацією суду першої інстанції в цій частині, що оскільки відповідач зареєстрований в АДРЕСА_3 , то має пільги на комунальні послуги саме за вказаною адресою.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Таким чином, зважаючи, що колегією суддів встановлено, що розмір дійсної заборгованості складає 146,11 грн., що відповідає частковій несплаті розміру останнього платежу, при цьому в іншій частині позову позивача відмовлено саме з підстав необґрунтованості, підстави для застосування строку позовної давності за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року відсутні.

В той же час, зважаючи, що згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, зокрема, частина другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), враховуючи, що з дійсним позовом позивач звернувся у жовтні 2019 року, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до суми 146,11 грн. наслідків спливу строку позовної давності.

Щодо застосування до спірних правовідносин вимог статті 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 частини третьої статті 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у пункті 23 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та пункті 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про участь у витратах на утримання приміщень та прилеглої території, є грошовим зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких судовий наказ може бути видано в разі, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки рішення суду про стягнення заборгованості в частині визначення розміру такої заборгованості підлягає зміні, шляхом її зменшення з 6 137 грн. до 146,11 грн., то і розмір нарахованих на вказану суму згідно позовних вимог теплопостачальника інфляційних збитків та 3% річних також підлягає зміні, у зв`язку із чим колегія суддів наводить власний розрахунок вказаних нарахувань за період з 21 квітня 2019 року по жовтень 2019 року.

Зокрема, за період з 21 квітня 2019 року по жовтень 2019 року три відсотки річних на суму заборгованості за теплову енергію становлять 2,33 грн. з розрахунку (кількість днів прострочення 194 дня): 146,11 х 3% : 365 х 194.

При цьому, розмір індексу інфляції на заборгованість за спожиту теплову енергію складає 1,01 грн. з розрахунку: рівень інфляції в травні 2019 року 100,70, червні 2019 року 99,5, липні 2019 року 99,4, серпні 2019 року 99,7, вересні 2019 року 100,7, жовтні 2019 року складає 100,7.

Отже дійсний розрахунок інфляції на суму заборгованості складає 1,01 грн. з розрахунку: 146,11 x 1.00691552 ((100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) 146,11.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення з частковим задоволенням позову та стягнення заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2016 року по жовтень 2019 року в розмірі 146 (сто сорок шість) грн.11 коп., а також три відсотки річних в розмірі 2 (дві) 33 коп. та інфляційні збитки в розмірі 1 (однієї) грн. 01 коп.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та частковим задоволенням позову товариства з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий центр Правобережний», на користь останнього з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 29,39 грн.

Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий центр Правобережний» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий центр Правобережний» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2016 року по жовтень 2019 року в розмірі 146 (сто сорок шість) грн.11 коп., а також три відсотки річних в розмірі 2 (дві) 33 коп. та інфляційні збитки в розмірі 1 (однієї) грн. 01 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий центр Правобережний» суму сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 29 (двадцять дев`ять) грн.39 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 січня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.