Справа 206/4299/21
Провадження 2/206/86/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року в залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Ляшко Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

за участі представників:

позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою (а.с.5).

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, йому на праві приватної власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровано 6 осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (відповідач). 16 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Відповідач зареєстрована за вказаною адресою з 2013 року. У 2017 році подружні відносини між сторонами фактично припинилися, сімейне життя не склалось. У кінці червня 2018 року відповідач остаточно зібрала речі та переїхала від позивача, спроб вселитися до будинку відповідач не робила, хоча перешкод у вселенні, проживанні або користуванні житлом з боку позивача не чинилось. Рішенням суду у справі № 206/4208/18 від 20.02.2019 позов відповідачки про вселення було задоволено у повному обсязі, рішення набрало законної сили. Проте, з моменту набрання законної сили даного рішення відповідачка жодного разу не здійснювала спроби вселитися до будинку. Таким чином, відповідач не з`являється та не проживає за місцем своєї реєстрації понад трьох років без поважних причин, витрат по сплаті комунальних послуг не несе, особистих речей, які б їй належали, у будинку немає.

Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей, які проживають разом з батьком. Позивач самостійно утримує дітей, займається їхнім вихованням. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради визначено спосіб участі матері, ОСОБА_2 , у вихованні спільних дітей та обмежено час зустрічі матері з дітьми до трьох разів на тиждень у певні години. Проте, відповідач дозволений час для зустрічі не використовує, фактично з дітьми бачиться приблизно тричі на рік. На даний час, шлюб між сторонами припинено.

Наразі будинок здається в оренду, в ньому проживають наймачі, позивач має на меті продати вказаний будинок та придбати краще житло для проживання з дітьми. У зв`язку з цим у позивача виникла потреба зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в будинку осіб, проте відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється.

Відповідач порушує право власності позивача щодо розпорядження майном на власний розсуд, зокрема щодо можливості продажу даного будинку задля покращення житлових умов для своїх дітей (а.с. 1-5).

Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач подала до суду відзив, в якому зазначила, що позивач цілеспрямовано заважає їй користуватися житловим приміщенням, в якому вона зареєстрована. Вона неодноразово приїжджала до будинку, але зайти до нього так і не змогла , оскільки на даний момент там проживають інші люди, які не відчиняють двері та не йдуть на розмови. Речі відповідача знаходяться за місцем реєстрації. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Також посилається на те, що у 2013 році була зареєстрована у спірному домоволодіння зі згоди позивача та на даний час є рішення суду про її вселення до будинку АДРЕСА_1 (а.с.30-33).

Скориставшись своїм правом, позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що вважає відзив на позовну заяву безпідставним та таким, що не містить достатніх та обгрунтованих доказів на підтвердження своїх заперечень. Вважає, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації понад 1 рік, тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 44-47).

Також до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_2 , в яких вона звертає увагу суду на те, що рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року по справі №206/4208/18, яке набрало законної сили 28.12.2019 року, її вселено до будинку АДРЕСА_1 . Отже строк в 1 рік для примусового зняття особи з реєстрації повинен відраховуватись, починаючи з 28.12.2023 року (а.с.74-75).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

22.10.2021 року ухвалою судді по даній справі відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16 листопада 2021 року (а.с.20).

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду справи судом заслухано позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитано свідків, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

17.01.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

16 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 16 вересня 2006 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.10).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.2010, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна (житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м.) ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 є ОСОБА_1 (а.с.8).

З витягу про державну реєстрацію прав №28424503, виданого 20.12.2010 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки № 027005 станом на 02.09.2021 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_5 - тітка, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_8 - донька, ОСОБА_2 (а.с. 12).

На підтвердження не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , більше одного року, позивач надав акт, підписаний ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.с.13).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення задоволено повністю.Вселити ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселенні відмовити повністю. Рішення набрало законної сили 22.03.2019 року (а.с.90-93).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовлено повністю (а.с.94-95).

В свою чергу відповідач подала до суду заяву, підписану ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , проживаючих за адресою: АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що позивач чинить перешкоди відповідачу у вселенні до будинку АДРЕСА_1 , не віддає ключі та погрожує, не зважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили. На даний момент у будинку проживають квартиранти (а.с.42).

На підтвердження факту встановлення другої групи інвалідності з 01.10.2021 року, відповідач надала суду копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААВ № 154166 від 13.12.2021 року, причина інвалідності - загальне захворювання (а.с.87).

Як вбачається з довідки про доходи № 2562 9755 1350 1860, ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності, сума пенсії за період з 01.05.2021 року по 31.10.2021 року складає 6600,00 грн. (а.с.43).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, вбачається що станом на 01.11.2021 року ОСОБА_2 має заборговансть у розмірі 83821,85 грн.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він з дружиною винаймай будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Проживає за вказаною адресою з вересня 2020 року. Коли заїхали до будинку були тільки меблі, чужих речей не було. Відповідача за вказаною адресою ніколи не бачив. За комунальні послуги сплачує особисто.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він є сусідом позивача, проживає навпроти через дорогу. Спірний будинок будував батько позивача. Наразі там проживають квартиранти. ОСОБА_16 він не бачив вже років 5, як і не бачив, щоб вона намагалася потрапити до будинку, а позивач чинив би їй опір.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що орендує дім у позивача з 2020 року. Знайшли будинок через знайомих, там ніхто не проживав, у будинку були тільки меблі. Позивач попереджав, що відповідач може намагатися вселится за рішенням суду. Але жодних таких спроб не було. Свідок не працює, знаходиться більшу частину часу вдома.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання відповідача такою, що втратла право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

ІV. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовів. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Позивач та її представник в якості доказів відсутності поважних причин не проживання відповідачів понад 6 місяців у спірному житловому приміщенні посилались на акти, які в якості доказів були відхилені судом та на показання свідків по справі.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021.

Вищезазначене відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичної особи.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З наданих доказів вбачається, що ОСОБА_17 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - 22.01.2013 року. Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року, ОСОБА_2 вселено до будинку АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 28.12.2019 року. Позивач звернувся з даним позовом 21.09.2021 року. Отже, на даний час відповідач ще має час і заявляє намір про реалізацію свого права виконання рішення суду, в тому числі і шляхом звернення до виконавчої служби з виконавчим листом. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, допитавши свідків, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 3- 13, 141, 235, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2022 року.

Суддя А.О. Сухоруков