Провадження №2/522/1563/22
24 січня 2022 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання - Семешиної Л.В.,
розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 із вимогами про визнання відповідачки такою, що втратила право користування приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Згідно протоколу авторозподілу від 29.09.2021 року, головуючої у справі суддею було визначено Кузнецову В.В..
На підставі службової записки помічника судді Іванової О.І. від 24.11.2021 року, на підставі рішення зборів суддів Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2021 року, 24.11.2021 року було здійснено повторний авторозподіл справи та головуючою суддею було визначено Домусчі Л.В..
Ухвалою суду від 01.12.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні 15.12.2021 року був присутній представник позивача - адв. Чумаченко С.О., який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У зв`язку з першою неявкою відповідачки, розгляд справи був відкладений на 19.01.2022 року.
У судове засідання 19.01.2022 року сторони не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за їх відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 24.01.2022р..
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №96/0714, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржою GIP від 11.06.1996 року. Право власності за позивачем було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 11.07.1996 року (запис №380 стр.6 кн.169пр.)
Факт реєстрації за позивачем права власності на вказану квартиру підтверджується також листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 27.11.2020 року (а.с.23).
Також суд вбачає, що у вказаній квартирі з 03.03.1989 року числиться зареєстрованою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. При цьому, згідно акту від 16.07.2021 року, складеного мешканцями будинку, засвідченого начальником ВД №1 КП «ЖКС «Фонтанський» Погачовим С.Г., відповідачка з 11.06.1996 року по 15.07.2021 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.
Згідно пояснень представника позивача та обставин, викладених у позові, відповідачка є родичем одного з колишніх власників квартири, проте з моменту її придбання позивачем у вказаній квартирі не проживає, рече не має та не приймає участі в утриманні майна.
Вирішуючи спір суд виходить із наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно змісту ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із Постановою ВСУ від 16.11.2016 р у справі №6-709цс16, згідно з положеннями ст.391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до частини першої 383 ЦПК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до частини четвертої 156 ЖК України, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також 405 ЦК України, згідно якої, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Між тим судом встановлено, що відповідач не є власником спірної квартири та не є родичем позивача, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірною квартирою судом не встановлено.
Із урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює останній перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідачка відсутня за даним місцем реєстрації з моменту придбання даної квартири позивачем. Зазначене нічним не спростовано.
Отже, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 є зареєстрованою p 1989р., проте не проживає у квартирі АДРЕСА_1 моменту придбання позивачкою квартири 11.06.1996р., тобто більше року, речей відповідача в квартирі не має, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Відповідно ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно п.26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Оскільки питання щодо стягнення судових витрат позивачем не заявлялось, тому їх вирішення судом не здійснювалось.
Керуючись ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.1, 3, 15-16, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 391,405 ЦК України, ст.ст.4, 12, 19, 76-81, 89, ч.2 ст. 247, ч.4 ст. 223, 258-259, 265, 268, 280, 282, 284, 353-354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 24.01.2022 року.
Суддя: Домусчі Л.В.