ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Чернівці Справа № 727/4546/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Паучек І.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Новосельська Інна Людвігівна,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Танасійчук Н.М., дата складання повного тексту рішення 12 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Посилалась на те, що 11.01.2021 року згідно договору дарування нею було відчужено на користь своєї дочки ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна, а саме: 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що вона дійсно мала намір передати вищевказане домоволодіння на користь відповідачки, однак, оскільки вона не має правової освіченості, помилилася щодо правової природи укладеного договору та помилково уклала замість спадкового договору, договір дарування, що є підставою для визнання останнього недійсним згідно норм ст.ст.203, 215, 229, 230, 236 ЦК України.

У січні 2021 року позивачка прийняла рішення передати спірну квартиру у власність своєї доньки за спадковим договором, тобто бажала передати квартиру без права на подальше її відчуження донькою. Вказує, що з донькою підтримувала добрі стосунки, тому вони домовилася, що взамін донька забезпечить догляд за нею у більш похилому віці або в разі хвороби.

Провадження №22-ц/822/68/22

Однак, з моменту передання квартири доньці остання відмовилася зареєструвати позивачку та її сина (рідного брата відповідачки) в спірній квартирі, вказуючи, що це її особисте помешкання, тому вона вправі розпоряджатися цим майном на власний розсуд.

Зазначає, що їй не було надано правову консультацію, вона не розуміла наслідків договору дарування, а нотаріус їй такі наслідки не роз`яснила. При укладені вказаного договору вона не звернула увагу на його текст, зміст та істотні умови з причини довірливих та родинних стосунків з відповідачкою, та просто підписала такий договір.

З моменту укладення договору вона продовжує проживати у спірній квартирі, однак боїться, що в будь-який момент може бути виселена та позбавлена права користування майном разом з неповнолітнім сином.

Вказувала також, що не вбачає в діях нотаріуса ОСОБА_4 жодних порушень і відсутність претензій до останньої.

Просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.11.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.06.2021 року у вигляді накладення арешту на 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, справу направити на новий розгляд та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, та посилається на норми статей 203, 215, 216, 229 ЦК України.

Вказує, що на її погляд при укладенні спірного договору мав місце обман зі сторони відповідачки щодо змісту договору, його істотних умов та правової природи, а тому вважає, що договір укладений поза її волею без доведення до її відома предмету та наслідків такого укладення.

Крім іншого, вважає, що оскаржений договір мав на меті позбавити її права власності на єдине житло та наголошує, що не залучено до участі у справі Службу у справах дітей, не заслухано думку приватного нотаріуса.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підстав для відкладення розгляду справи не вбачається, оскільки будучи належним чином повідомлені його учасники у передбаченому процесуальним законом не ініціювали питання про його відкладення із зазначенням та доведенням поважності причин неявки.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає у повній мірі.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину.

Нотаріусом до укладення договору позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, які регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем, а сама ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наведене підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно (а.с.18, 20).

Згідно договору купівлі продажу від 11.12.2020 року ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_1 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.22-26).

11.01.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування об`єкту нерухомого майна, а саме 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.29-31).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником житлового будинку літ.А загальною площею 130,20 кв.м., в тому числі житловою площею 55,90 кв.м., літня кухня літ.Б, гараж літ.В, вбиральня літ.Г, гараж літ.Д, вбиральня літ.Е, колодязь №1, огорожа №2-4, вимощення І по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки житлового будинку від 11.01.2021 року (а.с.32).

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналіз ч.1 ст.216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція.

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

В силу ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

До подібних правових висновків дійшов ВСУ у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Крім того, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року №61-13652св18, 03 травня 2018 року №61-745св17 та №61-4417цс18.

Що стосується доводів позивача про допущення помилки відносно природи укладеного правочину, що вплинуло на її волевиявлення, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, в п.8. Договору дарування « ОСОБА_8 » та «Обдаровувана», стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому «Дарувальник» не має права вимагати від «Обдаровуваної» вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Абз.2 п.18 Договору дарування містить в собі «…Договір, викладений українською мовою, зачитаний сторонам у голос, зміст якого нам зрозумілий та відповідає нашому волевиявленню…», після чого містяться підписи сторін договору.

Крім іншого, нотаріусом до укладення договору позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, які регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем.

Колегія суддів на підставі досліджених доказів вважає, що правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач передала обдаровуваній свою частку будинку, ОСОБА_2 , як новий власник вступила у її володіння, а отже, позивачем не спростовано, що обдарована вступила у права власника майна.

Також, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Аналогічний висновок викладено в постанові ВС від 14 травня 2021 року, справа №438/690/17.

За встановлених фактичних обставин справи апеляційний суд також доходить висновку, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, яке обґрунтовується небажанням обдаровуваної зареєструвати позивача та її сина у спірному будинку, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Крім наведеного слід зазначити, що відсутність претензії до нотаріуса, визначення в оспорюваному договорі умов проживання відчужувача спірного майна, виникнення розбіжностей щодо реєстрації в будинку вже після укладення спірного правочину, свідчить про відсутність у дарувальника помилки під час укладення договору дарування. Помилка внаслідок власного недбальства, що проявилося за твердженнями апелянта у небажанні уважно знайомитися із змістом оспорюваного правочину, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Що стосується доводів про введення позивача в оману, колегія зазначає таке.

Позивач стверджує, що дії відповідачки по відношенню до неї слід кваліфікувати як зумисну оману, оскільки остання зловживаючи її довірою та необізнаністю заволоділа спірним майном, яке бажає відчужити, про що свідчать її висловлювання та погрози, однак жодних доказів наведеного матеріали справи не містять.

Обман може стосуватися лише обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, повинен доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року №6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року №6-372цс16.

Так, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів в її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Зазначені обставини належними та допустимими доказами не підтверджуються, а обґрунтування таких вимог обманом з боку іншої сторони правочину одночасно з помилкою особи, яка його оспорює, є взаємовиключними обставинами, оскільки суперечать одні одній.

За наведеного, колегія суддів вважає такі доводи неспроможними і безпідставними.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі відносно незалучення до участі у справі Служби у справах дітей, то колегія суддів вважає, що суд з власної ініціативи не має можливості залучати інших осіб до участі у справі, а позивач таких клопотань не заявляв, матеріали справи таких відомостей не містять. Крім того, позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного правочину цим були порушені права неповнолітніх осіб, представництво яких у судах уповноваженими органами є обов`язковим.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам у справі та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а лише обмежуються доводами, які містяться в позовній заяві і яким була надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І.М. Литвинюк/

З оригіналом згідно: суддя І.Н. Лисак