П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 712/1793/21

Номер провадження 22-ц/824/148/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Івасенко І.А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Дутчака І. М., у справі за поданням головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Глущенко Віліни Миколаївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Глущенко Віліна Миколаївна звернулася до Соснівського районного суду міста Черкаси із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Зазначене подання обґрунтовано тим, що у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконанні перебуває виконавче провадження № 63575327 з виконання виконавчого листа № 361/8411/18, виданого 01 жовтня 2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 збитків у розмірі 31 3207 грн. 17 коп. Вищевказане виконавче провадження відкрито 11 листопада 2020 року.

Того ж дня, державним виконавцем направлено на поштову адресу боржника ФОП ОСОБА_3 постанову про відкриття виконавчого провадження. Разом з тим, станом на 18 лютого 2021 року, жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, боржником вчинено не було.

08 грудня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та виставлено платіжну вимогу, відповідно до якої, з рахунків боржника списано грошові кошти в розмірі 5 564 грн., проте цих грошових коштів недостатньо для повного задоволення вимог стягувача.

У ході виконавчого провадження № 63575327 державним виконавцем встановлено, що у боржника відсутні кошти та майно, на яке в рахунок виконання рішення суду, може бути звернено стягнення.

02 лютого 2021 року до Відділу ДВС надійшла заява від стягувача у якій, останній просив визначити частку майна боржника у майні, яким він володіє з іншою особою.

Так, відділом ДВС було встановлено, що боржник ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 10 квітня 2014 року перебувають у шлюбі.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, ОСОБА_1 належить 100 % корпоративних прав на ПП «Альфа-Мегатерм», набутих нею 22 квітня 2019 року у період її перебування в шлюбі з боржником ОСОБА_3 , а відтак, на думку державного виконавця, наявні підстави для визначення частки майна ОСОБА_3 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 24 лютого 2021 року матеріали подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Глущенко Віліни Миколаївни, передано на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2021 року (а.с. 126-132) подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Глущенко Віліни Миколаївни, задоволено, визначено, що боржникові у виконавчому провадженні № 63575327 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 належить Ѕ частка корпоративних прав на Приватне підприємство «АЛЬФА-МЕГАТЕРМ», якими він володіє спільно із ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2021 року, скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що право одноособової приватної власності на ПП «Альфа-Мегатерм» набуто скаржником 17 грудня 2013 року, до укладення шлюбу з боржником.

Крім того, 10 червня 2019 року між скаржником та ОСОБА_3 укладено договір № 02-2019 про поділ майна між подружжям, в тому числі, й ПП «Альфа-Мегатерм». На момент укладення зазначеного договору, ОСОБА_3 не мав процесуального статусу боржника.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 24 березня 2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між скаржником та ОСОБА_3 , розірвано. Вищевказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що ПП «Альфа-Мегатерм» належить скаржнику. Таким чином, скаржник є єдиним бенефіціарним власником вищевказаного підприємства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

20 грудня 2021 року від стягувача ОСОБА_2 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду, без змін.

Стягувач зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження належності ОСОБА_1 на праві приватної власності 100 % статутного капіталу ПП «Альфа-Мегатерм». Крім того, згідно договору № 02-2019 про поділ майна між подружжям від 10 червня 2019 року, частка у статутному капіталі вищевказаного підприємства набута ними у спільну сумісну власність саме у період їхнього перебування у шлюбі.

Стягувач вважає, що доводи скаржника про те, що корпоративні права на підприємство набуті нею 17 грудня 2013 року, такими, що мають на меті ввести суд в оману.

На думку стягувача, докази долучені скаржником до апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції. Крім того, такі докази не спростувають висновки суду першої інстанції.

05 січня 2021 року від скаржника на адресу Київського апеляційного суду надійшли заперечення до відзиву на апеляційну скаргу, разом з тим, до зазначених заперечень не додано докази надсилання їх копії усім учасникам справи, а тому дані заперечення не враховується колегією суддів під час перегляду оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_4 - адвокат Панамаренко Д.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду, без змін.

Скаржник, заявник та боржник до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення представника стягувача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що дії, вчинені подружжям ОСОБА_3 і ОСОБА_1 щодо переходу в особисту приватну власність ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» не можуть вважатись добросовісними, презумпція спільності права власності на майно подружжя останніми не спростована, доказів належності ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності частки у статутному капіталі суду не надано.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завданих збитків у розмірі 313 207 грн. 17 коп., 01 жовтня 2020 року судом було видано виконавчий лист (а.с. 04).

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Глущенко В. М. від 11 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № 63575327 з виконання виконавчого листа № 631/8411/18 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завданих збитків (а.с. 05).

Розпорядженням № 63575327 від 02 лютого 2021 року, у межах виконавчого провадження № 63575327, кошти у сумі 4 869 грн. 73 коп. перераховано на користь ОСОБА_2 (а.с. 19, 20).

Згідно повідомлень ПАТ «Банк Восток», ПАТ АКБ «Індустріалбанк», АТ «Таскомбанк», АТ «Оксі банк», АТ «Універсал Банк», у ОСОБА_3 відсутні відкриті рахунки у зазначених установах (а.с. 08-11, 13).

Згідно повідомлення АТ «КБ «Приватбанк», у ОСОБА_3 на рахунку не достатньо коштів для виконання постанови (а.с. 12).

Згідно відповіді на запит до МВС України від 17 лютого 2021 року, дані про зареєстровані за ОСОБА_3 транспортні засоби, відсутні (а.с. 16).

Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містять відомостей щодо наявності у ОСОБА_3 на праві власності нерухомого майна (а.с. 14-15).

02 лютого 2021 року на адресу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшло клопотання ОСОБА_2 про вжиття додаткових заходів виконавчого провадження у якому, останній просив звернутися до суду з клопотанням про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 (а.с. 21-24).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, 10 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с. 29).

Із заяви від 13 травня 2011 року зареєстрованої в реєстрі за № 2217 вбачається, що ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 та ОСОБА_6 100 % частки в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» (а.с. 193).

Згідно заяви ОСОБА_7 від 12 липня 2017 року, останній володіє 100 % статутного капіталу ПП «Альфа-Мегатерм» продає свою частку у статутному капіталі підприємства ОСОБА_3 (а.с. 31).

Із витягу з договору 02-2019 від 10.06.2019 р. про поділ майна між подружжям укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вбачається, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами набуто в спільну сумісну власність, зокрема, частку в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» в розмірі 100 % статутного капіталу підприємства. За домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить, зокрема, частка в статутному капіталі (а.с. 81).

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 24 березня 2021 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірвано (а.с. 77-80).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з ч. 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справ № 1-8/2012, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

За змістом ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що частка у праві спільної власності є самостійним об`єктом цивільних прав та на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів. Поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. Частка у праві спільної власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні (пункти 26, 28, 29).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 715/571/19 та від 29 січня 2020 року у справі 745/1052/18 зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Так, із витягу з договору № 02-2019 про поділ майна між подружжям від 10 червня 2019 року вбачається, що за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, сторонами було набуто у спільну сумісну власність майно, зокрема, частку в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» в розмірі 100 % статутного капіталу.

Згідно п. 3 зазначеного договору, за домовленістю сторін в особисту приватну власність ОСОБА_1 , переходить частка у статутному капіталі вказаного підприємства.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний договір було укладено сторонами під час перебування у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області цивільної справи № 361/8411/18 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Таким чином, наявні підстави вважати, що договір про поділ майна між подружжям було укладено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою уникнення від виконання судового рішення, прийнятого за результатами розгляду цивільної справи № 361/8411/18 щодо стягнення з ОСОБА_3 збитків, та направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вказане, свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та зловживання ними правами щодо стягувача ОСОБА_2 .

Отже, оскільки 100 % частки в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, а дії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо передачі її у приватну власність ОСОБА_1 свідчать про недобросовісність сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо належності Ѕ частки корпоративних прав на ПП «Альфа-Мегатерм» ОСОБА_3 .

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що право одноособової приватної власності на ПП «Альфа-Мегатерм» набуто нею 17 грудня 2013 року, до укладення шлюбу з боржником, виходячи з наступного.

Дійсно, як вбачається зі змісту заяви від 13 травня 2011 року зареєстрованої в реєстрі за № 2217, ОСОБА_5 передав 100 % частки в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Протоколом № 1 від 17 грудня 2013 року ОСОБА_6 виключено зі складу засновників ПП «Альфа-Мегатерм», тобто, ОСОБА_1 стала одноособовим засновником 100 % частки в статутному капіталі зазначеного підприємства.

Разом з тим, як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10 грудня 2021 року, після реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шлюбу 10 січня 2014 року, склад засновників ПП «Альфа-Мегатерм» неодноразово змінювався.

Зі змісту заяви від 12 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 передав ОСОБА_3 100 % частки в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм», що свідчить про набуття 100 % частки в статутному капіталі підприємства ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час перебування їх у шлюбі.

Вищенаведене свідчить про недоведеність скаржником факту належності їй 100 % частки в статутному капіталі ПП «Альфа-Мегатерм» на праві приватної власності.

Посилання скаржника на те, що на час укладення договору про поділ майна між подружжям ОСОБА_3 не мав статусу боржника, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки на час укладення зазначеного договору, у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 361/8411/18 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Посилання скаржника на те, що рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 24 березня 2021 року встановлено, що ПП «Альфа-Мегатерм» належить їй на праві власності, є помилковим, оскільки зазначене рішення стосувалося виключно питання щодо розірвання шлюбу. В свою чергу, питання щодо належності ПП «Альфа-Мегатерм» на праві власності одному ж подружжя, судом не вирішувалось.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 січня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. А. Нежура

В. В. Соколова