Провадження № 2/161/1263/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Фурман Ю.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

представника відповідачів - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк Марина Василівна, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик Зореслава Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

16.07.2021 року позивач ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою та уточненим позовом 13.08.2021 року на обгрунтування яких зазначила, що вона та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.07.2008 року було розірвано. Розірвання шлюбу носило формальний характер та таке було пов`язане із особливостями діяльності її чоловіка, а тому їх шлюбні стосунки продовжуються, вони проживають по даний час разом без реєстрації шлюбу. Поряд з тим, нещодавно їй стало відомо, що 13.08.2020 року між ОСОБА_3 (далі - відповідач-1) та ОСОБА_4 (далі - відповідач-2) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким відповідач-1 передав у власність відповідача-2 квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка була придбана ним в період перебування у фактичних шлюбних відносинах, без її згоди на вчинення даного правочину. При цьому, як їй стало відомо, відповідач-2 жодної оплати за вказаним договором не проводила, а визначена у правочині ціна житла є явно заниженою. Надалі, на підставі договору дарування № 103, укладеному 16.02.2021 року, між відповідачем-2 та ОСОБА_7 (далі - відповідач-3), квартира перейшла у власність відповідача-3. На її переконання, такий правочин було вчинено навмисно з метою ускладнення повернення спірної квартири у її з ОСОБА_3 власність. Враховуючи наведене, просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з липня 2008 року по даний час; визнати квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13.08.2020 року, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2; визнати недійсним договір дарування квартири від 16.02.2021 року, укладений між відповідачем-2 та відповідачем-3; стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати по справі.

01.09.2021 року від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву в обгрунтування якого останній зазначив, що наведені у позові аргументи та долучені до нього докази жодним чином не дають підстав стверджувати про факт проживання позивачки та відповідача-1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а доводи щодо фіктивності розірвання між ними шлюбу є надуманими. Відтак, на час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перебували у шлюбі, а тому згода позивачки на укладення її колишнім чоловіком такого правочину не вимагалася. У свою чергу, при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири відповідач-1 особисто повідомив нотаріуса, який його посвідчував, що він у зареєстрованому шлюбі не перебував та ні з ким не проживав однією сім`єю без укладення шлюбу, квартира є його особистою приватною власністю. Що стосується ціни купівлі-продажу вказує, що відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, а тому доводи позивача в даній частині не заслуговують на увагу. Враховуючи наведене, просить суд у задоволенні позову відмовити.

06.10.2021 року відповідач-2 подав до суду письмові пояснення по справі (по своїй суті - відзив на позовну заяву) в яких зазначив, що попри розірвання його шлюбу з позивачкою, характер їх стосунків не змінився, вони продовжили спільно проживати, разом відпочивали, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Тобто, розірвання шлюбу фактично носило формальний характер. Поряд з тим, він є засновником ТзОВ «Інвестор», на якому певний час працювала відповідач-2. Після її звільнення ОСОБА_4 переконала його інвестувати грошові кошти у її підприємницьку діяльність, якою вона має намір займатися. Як наслідок, за його посередництва та фінансового забезпечення, він допоміг відкрити відповідачу-2 заклад громадського харчування в приміщенні, яке належить на праві власності ТзОВ «Інвестор». У даному випадку, його метою, як інвестора, було створення передумов для розвитку та функціонування успішного бізнесу. На даному підгрунті та за наявності у ОСОБА_4 відомостей про наявність в його власності квартири, остання переконала його передати їй у власність дане майно шляхом укладення нотаріально посвідченого договору. Керуючись певними обставинами, котрі достеменно відомі відповідачу-2, він погодився на таку угоду, розрахунок по якій мав здійснюватися на умовах строковості та періодичності. Однак, жодних розрахунків за договором не відбулось, ніяких коштів остання йому не сплатила й досі. У свою чергу, про угоду з квартирою він свою дружину ОСОБА_1 не поінформував, ні усних, ні будь-яких інших погоджень на відчуження квартири він не отримував, оскільки розумів, що такий правочин позивачка не схвалить. Відтак, він підписав запропоновану нотаріусом заяву про те, що майно ніби-то є його особистою приватною власністю, попри ту обставину, що квартира була придбана ним та ОСОБА_1 , як подружжям, спільно. Просить прийняти викладені обставини під час розгляду справи.

05.11.2021 року представником відповідача-3, за наслідками залучення його довірительки до участі у справі, було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, що викладені у його відзиві на позовну заяву від 01.09.2021 року, поданому від відповідача-2.

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені в уточненій позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач-1 та його представник не заперечували щодо задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а при вирішенні іншої частини вимог поклалися на думку суду.

Відповідач-2, яку також було допитано в судовому засіданні у якості свідка, заперечувала щодо задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідачів-2 та -3, в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, які викладені у його відзивах на позовну заяву, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, їх неявка не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Заслухавши пояснення учасників провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_3 в період часу з 22.10.1999 року по 11.07.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зі змісту позову ОСОБА_8 слідує, що після розірвання між нею та відповідачем-1 шлюбу, тобто з 11.07.2008 року, їх шлюбні відносини не припинялися, вони проживають по даний час однією сім`єю, об`єднані спільним побутом та подружніми обов`язками.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення вказаного факту спільного проживання з ОСОБА_3 необхідно позивачу для реалізації положень ст. 74 СК України, відповідно до яких якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 цього Рішення Конституційного Суду України встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Таким чином, з метою встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу доведенню підлягає наявність ознак, які притаманні шлюбним відносинам, а саме: спільне проживання та ведення побуту, наявність спільного бюджету та витрат, взаємні права та обов`язки.

В силу приписів ч. 3 ст. 12 ЦПК України, які у повній мірі кореспондуються із положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання суду, факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 однією сім`єю в період часу з 11.07.2008 року по дату постановлення даного рішення знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи виходячи з наступних доказів:

-фотокартками на яких зображені позивач та відповідач-1, що підтверджують факт спільного проведення часу в якості подружжя, спільні подорожі, спільні святкування, тощо, а також їх закордонним паспортами, відомості у яких в повній мірі є взаємоузгодженими із фотокартками;

-поясненнями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що вона впродовж тривалого періоду працює у сім`ї ОСОБА_1 домогосподаркою, а тому достовірно обізнана з особливостями їх побуту та стосунків. Ствердила, що позивач та відповідач-1 протягом усього часу підтримують подружні відносини, ведуть спільне господарство, разом займаються сімейними справами різноманітного характеру, а також спільно проводять вільний час та відпочинок;

-поясненнями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що вона впродовж тривалого періоду працює у сім`ї ОСОБА_1 кухарем, а тому їй достовірно відомо про певні взаємовідносини останніх. Ствердила, що позивач та відповідач-1 постійно проживають разом та ведуть спільне господарство, почергово фінансують її та свого водія для закупівлі продуктів харчування.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , у суду немає, належних та допустимих доказів будь-якої їх зацікавленості у результаті розгляду справи стороною відповідача суду не надано, а судом в ході розгляді справи не отримано.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від дачі показань за ст. ст. 384, 385 КК України, що підтверджується їх підписом, тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів дані покази.

Також, суд приймає до уваги визнання ОСОБА_3 заявленої позовної вимоги щодо встановлення факту його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із ОСОБА_1 , а також, у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України вважає, що визнання такої не порушує жодних прав та інтересів третіх осіб.

За наведених обставин, суд вважає доведеним, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 у період з липня 2008 року по даний час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому заявлені позовні вимоги в даній частині підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 30.08.2019 року ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В., який зареєстрований за реєстровим № 869. Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.08.2019 року за № 33023764, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна№ 101.

Із наведеного слідує, що вищевказане нерухоме майно було придбане відповідачем-1 в період його проживання із позивачкою однією сім`єю, а тому на таке майно поширюються положення глави 8 цього Кодексу, що імперативно визначено положенням ч. 2 ст. 74 СК України.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_8 за спільні кошти, а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя.

Наведене свідчить про обгрнутованість заявлених ОСОБА_8 позовних вимог про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позов у даній частині підлягає задоволенню.

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13.08.2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В., який зареєстрований за реєстровим № 435, відповідач ОСОБА_3 , як продавець, передав у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої на момент укладення правочину сторонами визначена в розмірі 515832 грн.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною ч. 4 ст. 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України та ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

На переконання суду, спірний договір купівлі-продажу квартири виходить за межі дрібного побутового, а відтак його укладення одним із подружжя вимагає обов`язкової згоди іншого.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 року у справі № 320/1897/14-ц (провадження № 61-14353св20), у якій вирішувались тотожні за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Однак, як встановлено в ході розгляду даної справи, ОСОБА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріально посвідченої згоди на відчуження майна не надавала, що позбавляло ОСОБА_3 , який вчинив такий правочин, необхідних повноважень на розпорядження спільним майном жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі.

Таким чином, на квартиру АДРЕСА_1 поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. ст. 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 16.02.2021 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Губик З.В., зареєстрованого в реєстрі за № 103, була подарованою ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 .

У своєму позові ОСОБА_1 зазначила, що на її переконання вищевказаний правочин було вчинено навмисно з метою ускладнення повернення спірної квартири у її з ОСОБА_3 власність.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Як зазначалося вище, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Так, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фіктивний, відноситься:

-ОСОБА_4 подарувала (безоплатно передала) спірну квартиру на користь своєї матері - ОСОБА_7 (факт родинних відносин останніми не заперечується);

-на момент укладення договору дарування від 16.02.2021 року, ОСОБА_4 не провела фінансового розрахунку із ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 13.08.2020 року (відсутність факту передачі коштів за договором купівлі-продажу від 13.08.2020 року підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , яка є ріелтором і неодноразово займалася придбанням та відчуженням майна відповідачем-1, як її клієнтом. Свідок ствердила, що усі фінансові операції під час укладення ОСОБА_3 правочинів проводилися у її присутності та присутності нотаріуса, проте у розглядуваному випадку відповідач-2 коштів не передавала, а також достовірно підтвердила, що усі витрати, пов`язані з укладенням договору купівлі-продажу від 13.08.2020 року поніс одноосібно відповідач-1);

-відтак, спірний Договір дарування квартири направлений на недопущення повернення ОСОБА_3 такого майна, у зв`язку із невиконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань;

-ОСОБА_4 після дарування квартири матері продовжує у ній проживати по даний час, що остання достовірно підтвердила в ході розгляду справи (в тому числі й під час встановлення її особи).

При цьому, суд не приймає до уваги пояснення допитаної в ході розгляду справи у якості свідка ОСОБА_4 щодо оплати нею вартості квартири в користь ОСОБА_3 , оскільки її покази містили численні суперечності з приводу валюти розрахунку та фактичних обставин його проведення.

Таким чином, спірний Договір дарування від 16.02.2021 року очевидно завдає шкоди інтересам відповідача-1, а відтак й позивачки, вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до родича (матері), а тому зазначений Договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про обгрунтуваність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договорів недійсними у повному обсязі.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом сплатила судовий збір в розмірі 11350 грн., який, у зв`язку із задоволенням її позову в повному обсязі, слід стягнути з відповідачів у рівних частках, тобто по 3783,33 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 74 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з липня 2008 року по даний час.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк Мариною Василівною за реєстраційним номером 435 від 13.08.2020 року.

Визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик Зореславою Василівною за реєстраційним номером 103 від 16.02.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн., по 3783,33 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачі:

ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

ОСОБА_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк Марина Василівна, адреса місцезнаходження: 43024, Волинська обл., м. Луцьк, пр-т Молоді, 14, офіс 37.

Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик Зореслава Василівна, адреса місцезнаходження: 43005, Волинська обл., м. Луцьк, вул. С. Бандери, 26.

Рішення у повному обсязі складено 27 січня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук