Ухвала

24 січня 2022 року

м. Київ

справа № 335/769/21

провадження № 61-233ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від імені Державної казначейської служби України та Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі - Державна податкова служба України в особі ГУ Державної податкової служби у Запорізькій області), Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (далі - Державна казначейська служба України в особі ГУ Державної казначейської служби України у Запорізькій області), Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (далі - ГУ Державної фіскальної служби у Запорізькій області) про стягнення моральної шкоди та просила суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 100 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в особі ГУ Державної казначейської служби України у Запорізькій області залишено без задоволення, а Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року - без змін.

У січні 2022 року до Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від імені Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Крім того, у січні 2022 року до Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вони подані на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено, що з 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 481 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

При цьому позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначила у грошовому вимірі, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц (провадження № 61-23674св18).

Ціна позову у даній справі становить 20 000 грн, яка станом

на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн * 100 = 248 100 грн).

Отже, зазначена справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

У касаційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від імені Державної казначейської служби України та Державна казначейська служба України посилаються на підпункт а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Проте, посилаючись на наявність зазначених обставин, заявники не додають до касаційних скарг доказів, які б їх підтверджували та по суті не погоджуються з фактичними обставинами справи та оціненими судами доказами, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання заявників на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду осіб, які подали касаційні скарги, з оскаржуваними судовими рішеннями, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційні скарги не містять і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Крім того, ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної податкової служби України в особі ГУ Державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року відмовлено на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від імені Державної казначейської служби України та Державна казначейська служба України подали касаційні скарги на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Питання дотримання особами, які подали касаційні скарги вимог статей 390, 392 ЦПК України окремого розгляду не потребує.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від імені Державної казначейської служби України та Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про стягнення моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк