ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/3/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/987/21 Категорія: 305010000 Левченко Л.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської областівід 08 грудня 2021 року (повний текст виготовлено 13 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позов обґрунтовано тим, що з 2012 року відповідачка ігнорує та порушує права та спокій його родини. Конфлікт виник з приводу ями з нечистотами під двором позивача. Тривалий час з цього приводу позивач звертався до відповідача, а згодом до органу місцевого самоврядування та судових інстанцій.

Позивач зазначив, що рішенням Драбівського районного суду від 21 грудня 2020 року по справі №692/1457/19 відповідачку зобов`язано знести огорожу, розміщену на землях Демківської сільської ради, яка розміщена біля земельної ділянки ОСОБА_2 . Однак остання рішення суду не виконує. ЇЇ дії мали сильний негативний морально-психологічний вплив на позивача, у зв`язку з чим він звернувся до адвоката для захисту прав, його родина почала перейматись цією проблемою та її звичне життя було порушено, його онуки не могли перебувати в гостях у зв`язку з конфліктом з ОСОБА_2 . Позивач здійснив 15 поїздок до суду з м. Києва та постійно слідкував за рухом численних документів протягом судового процесу, створював документи та їх копії, що змушувало позивача перебувати у постійній нервовій напрузі. Позивач зазначав, що відповідач відібрала у позивача можливість займатись повсякденними особистими справами.

Також ОСОБА_1 звернувся до незалежного психолога і його моральні збитки оцінено у 60 000 грн. Тому просив суд зобов`язати відповідача відшкодувати завдані йому з 2012 року моральні збитки у розмірі 70 000,00 грн, стягнути витрати на проведення соціально-психологічного дослідження у розмірі 6000,00 грн та стягнути з відповідача понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 178,00 грн.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської областівід 08 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що у цій справі відсутні передбачені законом умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги позивача є необґрунтованими.

Районним судом також вказано на те, що окрім вказаного висновку спеціаліста ОСОБА_3 позивачем не надано будь-яких доказів заподіяння йому моральних страждань поведінкою відповідача в справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій відповідачки. Зокрема, відсутні будь-які докази, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я. Крім того будь-яким чином позивач не довів розумності та співмірності зазначеного в позові розміру моральної шкоди з урахуванням приведених ним обґрунтувань та обставин її завдання.

Суд вважав, що обставини, на які посилається позивач, характеризуючи свій стан внаслідок понесених моральних страждань, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до спору сторін та підкріплені належними доказами. На переконання суду першої інстанції, наведене свідчить, що позивачем не наведено та переконливо не доведено спричинення йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вважає несправедливим залишати його моральні втрати без задоволення і одночасно, тим самим, давати привід відповідачу та її родині продовжувати безкарно порушувати права позивача та вказує, що такий стан речей, як правило, призводить до загострення конфлікту з непередбачуваними наслідками.

Скаржник апелює до суду із вказівкою на те, що навів вагомі аргументит щодо своїх моральних страждань, які грунтуються на рішеннях сесії Демківської сільської ради, Драбівського районного суду та Драбівського районного відділу виконавчої служби, а також на чисельних доказах, які були надані до суду, проте не враховані належним чином судом першої інстанції.

Просить скасувати рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2021 року та стягнути з відповідача, додатково до заявлених у позовній заяві, кошти судового збуру за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн та призначити до розгляду іншого суддю.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Побиванець Ю.В. не погодився з її доводами та просить суд рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив відшкодувати ОСОБА_2 спричинені йому моральні збитки, завдані протягом тривалого часу (з 2012 року), коли родиною відповідачки були порушені добросусідські відносини. Як на підставу спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 вказує на порушення відповідачкою своїх прав у зв`язку із неодноразовими та безпідставними оскарженнями та запереченнями рішень суду, невиконанням рішення Черкаського апеляційного суду та виконавчої служби у зв`язку із триваючим спором між сторонами внаслідок вигрібної ями на земельні ділянці ОСОБА_2 .

З матеріалів справи встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою відповідачки ОСОБА_2

ОСОБА_1 звертався до Драбівського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 з вимогами щодо зобов?язання перемістити вигрібну яму та стягнення завданої моральної шкоди. Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 29 січня 2019 року позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 перемістити вигрібну яму, яка розташована на подвір?ї будинку по АДРЕСА_1 на відстань не менше ніж на 20 метрів від будинку ОСОБА_1 , розташованого по АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 07 травня 2019 року вказане рішення районного суду скасовано. У задоволенні позовних вимог про переміщення вигрібної ями сусідів від хати позивача на відстань, передбачену санітарними нормами та дотримання ними меж земельних ділянок, відмовлено.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його земельною ділянкою шляхом знесення огорожі, яка розміщена біля земельної ділянки ОСОБА_2 та перешкоджає ОСОБА_1 користуватися земельню ділянкою загального користування, що належить Демківській сільській раді Драбівського району Черкаської області для проїзду до власного будинку.

Постановою головного державного виконавця Драбівського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) закінчено виконавче провадження з посиланням на п. 3 ч. 3 чт. 63 Закону України «Про виконавче провадження» через невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника.

Ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 09 липня 2021 року роз`яснено рішення Дрібівського районного суду від 21 грудня 2020 року та зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення всієї огорожі.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 1-5 ст. 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому шкоди.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до частини першої статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (стаття 104 ЗК України).

Стаття 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» встановлює, що підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати санітарного законодавства.

Відповідно до статті 22 цього закону органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм.

Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України № 145 від 17 березня 2011 року визначено, що вигрібна яма (вигріб) - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів.

Відповідно до пункту 2.21 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, рідкі відходи, що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах). У разі наявності дворових вбиралень вигрібна яма може бути спільною. Вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільно прилягаючу кришку. Об`єм вигребу розраховується виходячи з чисельності населення, що ним користується.

Відповідно до пункту 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м.

Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства.

Спірні питання щодо місць розміщення вигребів на території присадибної ділянки розглядаються у порядку вирішення земельних спорів згідно з чинним законодавством.

В умовах нецентралізованого водопостачання вигреби на території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел на відстань не менше 20 м, при цьому відстань від вигребів до громадських колодязів і каптажів джерел повинна бути не менше 50 м. Слід також враховувати напрямок схилу ділянки.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право людини на приватне і сімейне життя, житло і кореспонденції. У випадку, коли особа серйозно стурбована незручностями, спричиненими іншими особами (зокрема поведінка сусідів), може виникнути питання щодо порушення статті 8 Конвенції. Порушення права на повагу до житла включає такі посягання як шум, запахи або інші форми втручання. Серйозне порушення може призвести до порушення права людини на повагу до житла, якщо це заважає користуватися комфортом свого житла. З метою оцінки факту порушення права особи на повагу до житла потрібно визначити, чи досягли незручності того мінімального рівня, необхідного для встановлення втручання у права особи на повагу до житла та приватного життя. Необхідно враховувати всі обставини справи, зокрема інтенсивність та тривалість незручностей, їх фізичні чи психічні наслідки.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 350/652/17 (провадження № 61-4571св19).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши оцінку балансу прав та інтересів сторін спору, за встановлених у цій справі обставин дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів, які б безспірно свідчили про те, що зведення відповідачкою вигрібної ями негативно вплинуло на якість його життя чи життя його сім`ї, або ж внаслідок зведення вигрібної ями було завдано шкоди його майну та здоров`ю, що стало наслідком спричинення ОСОБА_1 душевних страждань. У розумінні практики ЄСПЛ позивачем не доведено втручання у права особи на повагу до житла та приватного життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Також із наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів не вбачається факту порушення відповідачкою прав позивача у зв`язку із облаштуванням вигрібної ями з порушенням державних санітарних норм та правил чи достовірних доказів повторного спорудження вигрібної ями у 2021 році з порушенням прав позивача, тому висновок суду про недоведеність протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою ОСОБА_2 та заподіяною шкодою відповідає встановленим обставинам справи.

Враховуючи те, що позивачем не доведено здійснення неналежного догляду відповідачкою за своєю власністю (вигрібною ямою) та порушення права власності позивача шляхом створення перешкод у користуванні земельною ділянкою (витік нечистот, неприємний запах і т.д.), в результаті чого позивач тривалий час зазнає душевних страждань, постійного хвилювання, вимога про відшкодування завданої моральної шкоди в цій частині задоволенню не підлягає.

Спричинення позивачеві моральної шкоди внаслідок невиконання відповідачем рішення суду щодо знесення огорожі також недоведено належними та допустимими доказами, оскільки часткове невиконання рішення пов`язане з потребою у роз`ясенні його змісту і не свідчить про виність у діях відповідачки у зв`язку із частковим його невиконанням.

Критична оцінка судом першої інстанції висновку соціально-психологічного дослідження №01-07-21 від 09 липня 2021 року, проведеного спеціалістом Громадської організації «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», який було виконано спеціалістом соціально-психологічної діагностики Соповим В.М., відповідає діючим нормам процесуального законодавства, оскільки вказане дослідження проведено особою, яка не внесена до Реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, а його предметом було, в тому числі питання права - «Якою є практика правозастосування подібних правовідносин Вищими судами України у подібних правопорушеннях та чи допускає законодавство України та судова практтика ЄСПЛ і ВС покладенян на відповідача витрат, понесених за проведення подібного дослідження», що прямо заборонено частиною другою статті 102 ЦПК України.

Фактів зловживань процесуальними правами чи необгрунтованості в процесуальних діях відповідачки ОСОБА_2 в ході судових проваджень, на які вказує позивач, не встановлено.

Отже правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 141, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської областівід 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28 січня 2022 року.

Судді