провадження № 22-ц/824/1424/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Державна міграційна служба України, Служба безпеки України, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою та просив встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Словацької Республіки, Держави Ізраїль та Російської Федерації не становить загрозу національній безпеці України та громадському порядку.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що відсутній законодавчо визначений порядок визнання особи такою, що становить чи не становить загрозу національній безпеці, відповідні державні органи реагування, дії яких можна оскаржити. Відсутнє законодавство, яке врегульовує порядок визнання особи такою, що становить чи не становить загрозу національній безпеці, порядок оскарження наявності такого статусу. Законодавством не передбачена можливість отримання документа, який підтвердить, що особа не становить загрозу національній безпеці та громадському порядку. Відсутній позасудовий порядок вирішення правовідносин заявника. Судом незаконно обмежено право заявника на розгляд його справи. Суб`єктний склад заяви включає фізичну особу та не розглядає публічно-правовий чи господарський спір, тому у порядку іншого судочинства, окрім цивільного, заява не підлягає розгляду. Відсутній спір про право у правовідносинах, тому встановити факт можливо лише за правилами окремого провадження, передбаченого ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України. Перелік таких фактів не є вичерпним, що підтвердила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу Служба безпеки України зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі. Аргументи, викладені в апеляційній скарзі представника заявника, є безпідставними та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти визначені частиною першою цієї статті, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Заявник з зазначеною заявою звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва за місцезнаходженням заінтересованих осіб, а саме Державної міграційної служби України та Служби безпеки України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Словацької Республіки, Російської Федерації та Держави Ізраїль та постійно проживає за межами України.

Відповідно до ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Відповідно до вимог ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, чинне законодавство України не визначає підсудність зазначеної справи Шевченківському районному суду міста Києва.

Ухвалюючи рішення про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначене залишив поза увагою та не звернув уваги на те, що заявник не має місця проживання на території України, а проживає у Словацькій Республіці. Право звернення з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за місцем знаходження заінтересованих осіб, законодавством не передбачено.

Ухвалене судом першої інстанції судове рішення про відмову у відкритті провадження обмежує право ОСОБА_1 на розгляд його заяви судом, а, отже, в будь-якому разі таке рішення має ухвалювати суд, встановлений законом, що буде гарантією дотримання по відношенню до заявника вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v. Austria» зазначив, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

ОСОБА_1 , подаючи зазначену заяву про встановлення факту до Шевченківського районного суду міста Києва, не звертався до Верховного Суду з клопотанням про визначення підсудності справи і, відповідно, Верховний Суд у відповідності до вимог ч. 2 ст. 315, ст. 496 ЦПК України не визначав підсудність справи зазначеному суду.

У той же час, ухвалами Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 522/23575/17, та від 12 грудня 2019 року у справі № 462/7308/19 Верховний Суд задовольнив клопотання заявника, громадянина іноземної держави, який постійно проживав за межами України, та на підставі ч. 2 ст. 316 ЦПК України визначив підсудність справи окремого провадження за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 24 січня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.