СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/914/21
Провадження №2/547/73/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання І.І.Совєтової,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката В.В.Трембача,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката С.Г.Грущенка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

У листопаді 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Семенівського районного суду Полтавської області із зазначеним позовом до відповідачки ОСОБА_2 , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що, позивачка є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому з 2005 року з її згоди була зареєстрована дружина її сина ОСОБА_5 - відповідачка ОСОБА_2 . У 2014 році шлюб між сином позивача ОСОБА_5 та відповідачко ОСОБА_2 було розірвано, але відповідачка продовжує проживати у належному позивачеві будинку та відмовляється добровільно звільнити його та знятися з реєстрації. Відповідачка встановила свої замки та відмовляє позивачці, як власнику будинку, у вільному доступу до належного їй будинку, тобто перешкоджає вільно володіти і розпоряджатися власним майном. Позивач просить, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком позивачки. Відповідачка не є членом родини позивача, перешкоджає доступу позивача до житлового будинку. Вказано на покладення на відповідачку судових витрат у сумі 908,00 грн, понесених позивачем при зверненні до суду як сплата судового збору.

Відповідачка відзивом від 01.12.2021 вважає, що позивачка обрала неправильний спосіб захисту порушених, на її думку, прав, оскільки спочатку просить суд усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, а потім визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Незрозумілі зміст позовних вимог і що саме просить позивачка у позовній заяві. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 незважаючи на розірвання шлюбу із сином позивача у 2014 році продовжує проживати у належному позивачеві житловому будинку та відмова добровільно звільнити житловий будинок та знятися з реєстрації, позивач не вказує, що її син - ОСОБА_5 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання спільної дочки. Також позивачка упускає, що відповідно до довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради за даною адресою зареєстрована і проживає ОСОБА_6 , дочка відповідачки і сина позивачки. У вказаному будинку відповідачка безперервно проживає більш як 16 років. Крім того, у власності або користуванні відповідачки немає іншого нерухомого майна, в яке б вона могла переїхати у разі її примусового виселення з житлового будинку. Тобто у випадку задоволення позовних вимог фактично вона стане безхатченком. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні:

- позивачка позов підтримала повністю, наголосила, що відповідачка перешкоджає користуванню і доступу позивачки у належний їй житловий будинок. Позивачка має намір самостійно жити у цьому будинку або ж надати його для проживання свого старшого сина. Відповідачка розлучилася із сином позивачки у 2014 році. Відповідачка має "батьківський" будинок у с. Паніванівка. Позивачка не надавала відповідачці згоди на проведення ремонтних робіт у будинку, заміни у ньому вікон, дверей, замків, проведення водопостачання тощо;

- аредставник позивачки додатково зазначив, що відповідачка не була і не є членом сім?ї позивачки. Відповідачка не має договору найму житла із позивачкою. Втрата відповідачкою права користування житлом дозволить позивачці ініціювати виселення позивача із будинку у добровільному чи примусовому порядку.

- відповідачка заперечувала проти повністю. Ствердила, що живе у спірному будинку. Восени 2021 року позивачка приходила зі своїм співмешканцем і просила звільнити будинок. Відповідачка не має іншого житла, вкладала у будинок свої кошти і облаштовувала його за згодою позивачки; не має достатньо коштів для придбання іншого житла, має значні кредитні зобов`язання;

- представник відповідачки наголосив на неможливості виселення відповідачки із житла оскільки це складатиме для неї "надмірний тягар". Відповідачка не має іншого житла і не припиняла проживати у будинку. Посилався на необхідність застосування судом правового висновку Верховного Суду у аналогічній справі, викладеного у постанові від 22.12.2021 у справі № справа № 581/489/20.

Рух справи

16.11.2021 відкрито провадження у справі.

01.12.2021 отримано відзив.

14.12.2021 оголошено перерву у справі для належного направлення відповідачем копії низки наданих нею судові доказів на адресу відповідача.

12.01.2022 оголошено перерву для витребування доказів.

Вивчивши письмові заяви учасників справи, вислухавши усні заяви, клопотання і заперечення учасників справи і їх представників, вивчивши усі матеріали справи і надані до суду докази, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Позивачці відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку ВСС 732583 від 05.09.2005 належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Право власності за позивачкою зареєстровано 13.09.2005 КП "Лубенське МБТІ".

Згідно довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради № 8232 від 29.10.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Остання є дочкою ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

Згідно домової книги вказаного житлового будинку відповідачка ОСОБА_2 і її чоловік ОСОБА_5 04.11.2005 зареєстрували своє місце проживання у будинку позивача.

Згідно домової книги вказаного житлового будинку ОСОБА_5 знявся з реєстраційного обліку 23.10.2012 у зв`язку із вибуттям у м. Полтаву.

Сторони визнали, що ОСОБА_5 після цього не проживає у будинку позивачки. А ОСОБА_6 , яка є онукою позивачки і дочкою відповідачки, тривалий час із травня 2019 року проживає із батьком ( ОСОБА_5 ) у м. Полтаві і спірним житловим будинком позивачки не користується.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 31.10.2014 шлюб між позивачкою ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , який було зареєстровано 20.01.2001, - розірвано.

Відповідачка має у власності земельну ділянку площею 3,1867 га на території бувшої Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, а також 1/2 частку земельної ділянки площею 2,4505 га на території бувшої Веселоподільської сільської ради Семенівського району Полтавської області. Вказане підтверджено інформаційною довідкою 288110933 від 02.12.2021 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідачка надала до суду докази: наявності у ОСОБА_5 заборгованості за аліментами на утримання дочки ОСОБА_6 ; існування із 01.12.2021 кримінального провадження щодо ухилення від сплати аліментів з боку ОСОБА_5 ; звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання дочки на час її навчання, а також стягнення із ОСОБА_5 пені із заборгованості зі сплати аліментів до досягнення дитиною повноліття; здійснення оплати за спожиту електроенергію, використання природного газу та газопостачання спірного будинку; внесення плати за навчання дочки Мілени у Полтавському національному педагогічному університеті імені В.Г.Короленка починаючи із травня 2019 року; поповнення карткового рахунку дочки.

Спірні правовідносини сторін щодо можливості визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають правовому регулюванню як чинним Житловим кодексом України, так і чинним Цивільним кодексом України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 зазначила таке.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших, прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені також і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Щодо цього слід зазначити, що відповідачка була дружиною сина позивачки, а, відтак, відповідачка не була і не є членом сім?ї позивачки, яка є власником спірного житлового будинку.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Суд повторює, що відповідачка не була і не є членом сім?ї власника житлового будинку (позивача). Відповідачка не була пов`язана із позивачкою спільним побутом, спільними правами і обов`язками, у т.ч. сімейними, не позивачка не проживала із відповідачкою у спірному будинку тощо, а, відтак, відповідачка не мала та не набула статусу "колишнього члена сім?ї позивача".

У справі встановлено потребу позивачки у проживанні у її житловому будинку, самовільною заміною відповідачкою замків у дверях будинку, недопущення відповідачкою позивачки у будинок.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини першої статті ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений у його здійсненні.

Як вбачається зі статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що, якщо права власника житла порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, у тому числі права користування відповідачкою житлом позивачки.

Згадані висновки Великої Плати Верховного Суду та аналіз норм права застосовувалися і Верховним Судом України.

Так, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).

Верховний Суд України у постанові від 15.05.2017, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що "право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку"; "право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України".

Суд відхиляє необхідність застосування до спірних правовідносин висновку Верховного Суду у справі про виселення колишнього члена сім?ї, викладеного у постанові від 22.12.2021 у справі № 581/489/20 через його нерелевантність.

Так, у справі № 581/489/20: будинок має 4 житлові кімнати та його загальна площа складає 112,8 кв. м, що свідчить про можливість проживання у ньому кількох осіб різної статі; позов ініційовано бувшим чоловіком, як власником будинку, про виселення із будинку його бувшої дружини із належного чоловікові (позивачеві) житла.

Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що, позовні вимоги є законними і обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивачки 908,00 грн судового збору, що був сплачений позивачкою із позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задоволити позов повністю.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 908,00 грн судових витрат.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складене 28.01.2022.

Суддя В.Ф.Харченко