Постанова

Іменем України

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 761/31181/20

провадження № 61-16288св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції у м. Києві, Київська міська прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київської міської прокуратури на постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ Національної поліції у м. Києві), Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 01 травня 1999 року він знаходився біля будинку АДРЕСА_1 , жодних протиправних дій не вчиняв, став випадковим свідком, як невідомі йому чоловіки, один з яких був одягнений у форму працівника міліції, вживали алкогольні напої.

05 березня 2002 року заступник начальника Слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві) порушив відносно нього кримінальну справу № 03-14986 за частиною першою статті 262 КК України за фактом викрадення вогнепальної зброї.

Позивач стверджував, що його приблизно 10 днів тримали у спецприймальнику, а 15 березня 2002 року затримали за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України та утримували у Київському слідчому ізоляторі.

15 березня 2002 року слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Юрковський М. В. пред`явив йому обвинувачення в тому, що 01 травня 1999 приблизно о 20 годині 30 хвилин він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , з метою таємного викрадення вогнепальної зброї підійшов до міліціонера ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України ОСОБА_2 та, використовуючи безпорадний стан останнього, викликаний алкогольним сп`янінням, зірвавши револьверний шнур, вартістю 1 гривня 46 копійок, таємно викрав табельну вогнепальну зброю, пістолет НОМЕР_2 з магазином вартістю 85 гривень 20 копійок, а також 8 набоїв до нього загальною вартістю 1 гривня 12 копійок, чим завдав ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України в м. Києві матеріальну шкоду на загальну суму 87 гривень 78 копійок.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2002 року йому було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.

Надалі прокуратурою Дніпровського району м. Києва було затверджено обвинувальний висновок і кримінальна справа для розгляду по суті була направлена до Дніпровського районного суду м. Києва.

Незважаючи на невизнання вини у злочині, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2003 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.

Позивач посилався на те, що у зв`язку з порушенням щодо нього кримінальної справи, його дружина - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 05 березня 2003 року шлюб було розірвано.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2003 року обвинувальний вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2003 року було скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд в той же суд, але в іншому складі суддів.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2004 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2004 року, кримінальну справу було повернуто прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.

Провівши додаткове розслідування, кримінальна справа втретє була направлена до суду для розгляду її по суті пред`явленого обвинувачення. Отримавши кримінальну справу, Дніпровський районний суд м. Києва при попередньому розгляді справи встановив неповноту та однобічність досудового слідства та зазначив, що вказівки, зазначені у постанові Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2004 року, не виконані.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2005 року кримінальну справу було втретє направлено прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.

27 травня 2005 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві прийнято постанову про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, 30 травня 2005 року вінч був звільнений з-під варти з Київського слідчого ізолятора.

Позивач зазначав, що 25 серпня 2005 року старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Камінська М. П. прийняла постанову про закриття кримінальної справи, порушеної відносно нього, яка постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Титора Д. П. від 17 липня 2006 року була скасована, а матеріали справи направлено до СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві для проведення досудового розслідування.

Після набрання чинності новим КПК України 15 лютого 2014 року відомості про злочин були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), кримінальному провадженню присвоєно № 0001813.

Зокрема, до ЄРДР були внесені такі відомості: «01 травня 1999 року о 21 годині ОСОБА_1 , перебуваючи поблизу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 умисно, таємно викрав табельну вогнепальну зброю «ТТ ИЖ 862» та 2 магазини з набоями у міліціонера ВДСО ОСОБА_2 (кримінальна справа № 03-14986 ЖРЗПЗ № 7774 від 01 травня 1999 року)».

20 лютого 2020 року захисник Проскурня О. І. подав слідчому судді Дніпровського районного суду м. Києва клопотання про встановлення строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001813, де вказувалось про невиконання прокурором обов`язків, визначених частиною другою статті 28 КПК України, та недотриманні розумних строків під час проведення досудового розслідування.

Під час розгляду даного клопотання 03 березня 2020 року прокурор повідомив, що кримінальне провадження закрите на підставі частини другої статті 284 КПК України. У зв`язку із цим слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ухвалою від 03 березня 2020 року залишив клопотання про встановлення строку досудового розслідування без задоволення.

Після розгляду клопотання стало відомо, що постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Кучерявого В. В. від 02 березня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001813 від 15 лютого 2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.

Обґрунтоваючи розмір моральної шкоди, позивач вважав, що: за незаконне застосування співробітниками поліції психологічного та фізичного насильства, спричинення тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозгової травми, струсу головного мозку йому має бути виплачено 250 000 грн; за незаконне затримання 15 березня 2002 року, незаконне застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 15 березня 2002 року до 30 травня 2005 року, незаконне проведення обшуку, незаконне засудження 13 травня 2003 року йому має бути виплачено 3 500 000 грн; за незаконне застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд з 31 травня 2005 року до 25 серпня 2005 року має бути виплачено 25 000 грн; за перебування під слідством без застосування запобіжних заходів з 05 березня 2002 року до 14 березня 2002 року, з 17 липня 2006 року до 02 березня 2020 року має бути виплачено 1 230 000 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 5 005 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 248 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом виключно у період з 15 березня 2002 року до 25 серпня 2005 року, оскільки з 25 серпня 2005 року жодної підозри не оголошувалось, запобіжний захід не обирався, будь-яких процесуальних дій у кримінальному провадженні не вчинялось, в тому числі після внесення 15 лютого 2014 року відомостей до ЄРДР.

Районний суд дійшов висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди. При цьому факт перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 15 березня 2002 року (з моменту пред`явлення обвинувачення) до 25 серпня 2005 року, тобто 41 місяць та 10 днів, завдало йому моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, винесення вироку, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду.

Обчислюючи суму відшкодування моральної шкоди, районний суд взяв до уваги мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року (6 000,00 грн).

Суд вважав, що позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку з його станом здоров`я (завданням тілесних ушкоджень) працівниками міліції, оскільки вини правоохоронних органів та суду у таких подіях не встановлено, вироку суду щодо таких обставин матеріали справи не містять.

Крім того, районний суд відхилив, як безпідставні, посилання позивача на те, що обставини розірвання шлюбу перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі здійсненням досудового розслідування та судовим розглядом, що саме у зв`язку із цим йому було заподіяно моральну шкоду, адже вини правоохоронних органів та суду у таких подіях немає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 230 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не мав статусу обвинуваченого у вчиненні злочину лише в період з 25 серпня 2005 року до 17 липня 2006 року, оскільки 25 серпня 2005 року слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві виніс постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 , яка надалі була скасована постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва 17 липня 2006 року.

Скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження відновило статус позивача, як обвинуваченого, і вручення підозри у такому випадку не вимагалося, оскільки ще 15 березня 2002 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення та кримінальна справа до 02 березня 2020 року не була закрита.

Апеляційний суд врахував період перебування позивача під слідством та судом з 05 березня 2002 року до 25 серпня 2005 року, з 17 липня 2006 року до 02 березня 2020 року та визначив розмір відшкодування у сумі 1 230 000 грн (6 000 грн * 205 місяців).

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження вимог про відшкодування 250 000 грн за вчинення відносно нього фізичного та психологічного насилля співробітниками правоохоронних органів.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі Київська міська прокуратура, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди за період з 17 липня 2006 року до 02 березня 2020 року є неправильними, оскільки ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні злочину не пред`являлося, підозра не оголошувалася, жодних інших процесуальних рішень щодо нього у цей період не приймалося.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 520/899/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 548/2296/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 355/1280/17, від 28 січня 2021 року у справі № 260/188/20, від 15 лютого 2021 року у справі № 199/4590/19 та від 17 березня 2021 року у справі № 569/9308/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, що був застосований апеляційним судом в оскаржуваній постанові (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У грудні 2021 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Проскурнею О. І. подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, оскільки оскаржуване судове рішення відповідає статтям 263-265 ЦПК України.

Зазначає, що підстави для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) відсутні.

Крім того, доводи Киїівської міської прокуратури про порушення норм процесуального права та неналежне повідомлення учасників справи про призначене судове засідання не відповідають дійсності, є надуманими та містять ознаки зловживання процесуальними правами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року.

У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

05 березня 2002 року СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу про таємне викладення вогнепальної зброї за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 223 КК України.

Згідно з протоком № В076496 від 15 березня 2002 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.

Відповідно до постанови від 15 березня 2002 року дії обвинуваченого ОСОБА_1 кваліфіковано за частиною першою статті 262 КК України.

15 березня 2002 року слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві пред`явив ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, та зазначив, що 01 травня 1999 року ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , використовуючи безпорадний стан міліціонера ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України ОСОБА_2 , таємно викрав табельну вогнепальну зброю, а саме - пістолет « НОМЕР_2 та 8 набоїв до нього, загальною вартістю 879,40 грн. Після чого, ОСОБА_1 зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.

18 березня 2002 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту, постановлено утримувати його у Київському СІЗО № 13 ДДЗПВП з 18 березня 2002 року.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2002 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_3 .

Згідно з постановою від 29 травня 2002 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.

13 травня 2003 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 262 КК України.

27 листопада 2003 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2003 року скасовано, кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд.

Постановою Дніпровський районного суду м. Києва від 04 червня 2004 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2004 року, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, повернуто прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2005 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, повернуто прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

27 травня 2005 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві винесено постанову про зміну ОСОБА_1 запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

30 травня 2005 року ОСОБА_1 звільнений з-під варти з Київського слідчого ізолятора.

25 серпня 2005 року старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Камінська М. П. винесла постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 , яка постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Титора Д. П. від 17 липня 2006 року скасована, а матеріали справи направлено до СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві для проведення досудового розслідування.

Згідно з витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню № 0001813 15 лютого 2014 року внесено такі відомості до реєстру: «правова кваліфікація: ст. 262 ч.1 (КК України, 2001 р.), фабула: 01.05.1999 о 21 годині ОСОБА_1 , перебуваючи поблизу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 умисно, таємно викрав табельну вогнепальну зброю «ТТ ИЖ 862» та 2 магазини з 16 набоями у міліціонера ВДСО ОСОБА_2 (кримінальна справа № 03-14986 ЖРЗПЗ № 7774 від 01.05.1999)», орган, що здійснює досудове розслідування: Дніпровське районне управління ГУ МВС в м. Києві».

Згідно з постановою слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві лейтенанта поліції Кучерявого В. В. від 02 березня 2020 року кримінальне провадження № 0001813 від 15 лютого 2014 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга Київської міської прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Фундаментальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, принципи диспозитивності, змагальності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).

Положеннями статей 13, 43 ЦПК України передбачено право учасника справи розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд. Зокрема, у пункті 2 частини першої статті 43 ЦПК України зазначено про право особи брати участь у судових засіданнях.

У другому абзаці частини першої статті 366 ЦПК України зазначено, що про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що належний перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany) від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У частині третій статті 368 ЦПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України об`єднано в одне провадження, а справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні (том 2, а. с. 57).

У матеріалах справи наявне повідомлення про направлення судової повістки-повідомлення про розгляд справи Київським апеляційним судом 19 травня 2021 року о 14 год 10 хв на електронну адресу Київської міської прокуратури () (том 2, а. с. 59-60).

Доказів, які б свідчили про направлення на адресу Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) ухвал Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, 22 березня 2021 року, 05 травня 2021 року та/чи судової повістки-повідомлення про розгляд справи 19 травня 2021 року матеріали справи не містять.

Вирішуючи справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України, апеляційний суд належно не повідомив Київську міську прокуратуру про відкриття апеляційного провадження та про судовий розгляд справи, не встановив її правової позиції щодо поданих апеляційних скарг, що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин.

Отже, розгляд цієї справи без повідомлення Київської міської прокуратури про розгляд справи позбавив її права мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, передбачених процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду.

Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним та обґрунтованим.

Направлення на електронну адресу сторін процесуальних документів та/чи повісток про виклик в суд не може вважатися належним повідомленням сторін про певну процесуальну дію чи судовий розгляд справи.

Отже, день належного вручення копії судової повістки-повідомлення може бути встановлений виключно з відповідної відмітки на поштовому повідомленні, або розписки про отримання повістки.

Пунктами 5, 7 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк