Ухвала

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 373/86/21

провадження № 61-12410св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Ткачука О. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_2 ,

третя особа - Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , третя особа - Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, про визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію земельної ділянки та визнання недійсним державного акта на землю,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області (далі - Переяслав-Хмельницька РДА), ОСОБА_2 , третя особа - Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, про визнання незаконним та скасування розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА про приватизацію земельної ділянки та визнання недійсним державного акта на землю.

Позивач просив визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА від 20 листопада 2002 року № 752 в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки (паю) площею 0,739 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, а також визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 266784 від 15 липня 2003 року в частині ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,739 га, виданий ОСОБА_2 .

Крім того, просив покласти на відповідачів усі судові витрати, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи, в тому числі судовий збір та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 25 000,00 грн.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2021 року у складі судді Хасанової В. В. позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, а позивач не усунув недоліки, які вказані в ухвалі суду у встановлений законом строк (не сплатив судовий збір).

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з 01 вересня 2015 року правове регулювання пільг по сплаті судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним Законом і не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмета судового захисту порушених прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 641/7273/19, від 20 травня 2020 року у справі № 727/9199/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 282/1874/18.

В касаційній скарзі зазначається, що у вказаній справі позов ОСОБА_1 не стосується його соціальних прав і гарантій саме як учасника бойових дій.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2021 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

17 грудня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 24 грудня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 18 січня 2022 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В., Ткачук О. С.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 129 Конституції України гарантується право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.

Повноваження суду касаційної інстанції щодо перегляду справ мають використовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду.

Згідно із частиною другою статті 382 ЦПК України постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку у випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 389 ЦПК України наведено перелік судових рішень, які учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку.

Згідно із пунктами 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Отже, касаційному оскарженню підлягають постанови суду апеляційної інстанції, постановлені за результатами апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, а також в інших випадках, прямо передбачених ЦПК України.

Пунктом 16 частини першої статті 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року відкрито провадження у цій цивільній справі та призначено її до розгляду за загальними правилами позовного провадження (а. с. 38, 39).

09 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків строком п`ять днів від дня вручення копії цієї ухвали для сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (а. с. 40, 41).

На виконання вказаної ухвали суду, 22 лютого 2021 року представник позивача подав заяву про усунення недоліків, в якій зазначив підстави, за якими, на його думку, позивач звільнений від сплати судового збору (пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

24 лютого 2021 року ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до роз`яснень, даних у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30 березня 2012 року № 4 ухвалами, якими закінчено розгляд справи, є ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду; відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду; скасування рішення третейського суду; видачу виконавчого листа та відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Отже, постановлена судом першої інстанції ухвала про залишення позовної заяви без розгляду є такою, якою закінчено розгляд справи і яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Тобто обставину, що перешкоджала подальшому провадженню у справі усунуто.

Пунктом 2 частини першої статті 324 ЦПК України (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2979-VI від 03 лютого 2011 року) передбачалося право касаційного оскарження ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвал апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Після набрання з 15 грудня 2017 року чинності новою редакцією ЦПК України відбулося певне звуження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, уведено поняття «малозначної справи», визначено виключні підстави для оскарження рішення суду (частина друга статті 389 ЦПК України).

Разом з тим, цій загальній тенденції не відповідає практика суду касаційної інстанції, яка склалася після 15 грудня 2017 року щодо перегляду по суті постанов апеляційного суду, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Надмірний судовий контроль суду касаційної інстанції за процесуальними питаннями, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі і не впливають на перегляд справи по суті, не відповідає завданням Верховного Суду, спричиняє необґрунтоване затягування строків розгляду справи і створює зайвий тягар на судову систему в цілому. Також, можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду може призвести до ситуації, коли суд першої інстанції до надходження справи до суду касаційної інстанції ухвалить рішення по суті спору, а оскарження проміжного судового рішення (постанови суду апеляційної інстанції) зумовлюватиме юридичну невизначеність стосовно правових наслідків для рішення суду першої інстанції по суті спору.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідно до системного аналізу засад касаційного оскарження та з урахуванням того, що постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про відсутність в суду касаційної інстанції повноважень для перегляду в касаційному порядку постанови апеляційного суду від 27 травня 2021 року у цій цивільній справі, оскільки оскарження відповідної постанови суду апеляційної інстанції в касаційному порядку ЦПК України не передбачено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Разом з тим, ухвалення колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у цій справі рішення про закриття касаційного провадження, суперечитиме завданням Верховного Суду щодо забезпечення однакового застосування норм права судами різних спеціалізацій (пункт 6 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Системний аналіз норм Господарського процесуального кодексу, Кодексу адміністративного судочинства та Цивільного процесуального кодексу, враховуючи їх уніфікацію, яка проведена з 15 грудня 2017 року, свідчить про відсутність спеціальної норми, яка б по-різному врегульовувала зазначене питання.

Аналіз судової практики касаційних судів свідчить про допуск до касаційного перегляду відповідних постанов апеляційного суду.

Так, постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 920/1461/13 залишено без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 серпня 2019 року, якою скасовано ухвалу Господарського суду Сумської області від 11 червня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду, а справу повернуто до суду першої інстанції.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 904/4673/19 скасовано постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04 березня 2020 року, якою скасовано ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду. Залишено в силі вказану ухвалу суду першої інстанції.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 640/3901/20 залишено без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року, якою скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 640/21735/18 залишено без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року, якою скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Велика Палата не висловлювала свою позицію із вказаного процесуального питання, разом з тим, постановою від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) закрила касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, якою було скасованоухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі, а справу повернуто до того ж суду для продовження розгляду. Особливістю вказаної справи було те, що позов розглянуто по суті судами обох інстанцій, що унеможливлює повторний розгляд вказаної справи незалежно від результатів розгляду касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції про повернення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таку практику підтримано в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 335/11743/19 (провадження № 61-12064св20).

За таких обставин можливість касаційного оскарження постанови апеляційного суду ставиться в залежність від оперативності повторного розгляду справи в суді першої інстанції, що суперечить самій суті інституту оскарження судових рішень.

Актуальність та принципове значення порушеної проблеми підтверджується наявністю попередніх звернень касаційних судів у встановленій процесуальній формі до Великої Палати Верховного Суду (справа № 335/11743/19, провадження № 14-71цс21), наявністю значної кількості окремих думок суддів Верховного Суду (справи № 149/2737/15-ц, 175/3283/18, 199/236/18, 234/15610/18, 263/15943/17, 363/3101/17, 415/4214/15-ц, 523/2530/20, 523/5596/18, 705/1804/13-ц, 752/1115/17, 752/8287/18, 756/3456/19, 761/44056/17, 766/9069/17 та інших).

За таких умов цілком реально може скластися ситуація, коли за відсутності відповідного чіткого висновку Великої Палати з цього питання більшість суддів колегії підтримає рішення, висловлене до цього в окремих думках.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, який у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Касаційні суди у складі Верховного Суду та Велика Палата Верховного Суду є судами касаційної інстанції з рівними процесуальними повноваженням при розгляді цивільних справ в касаційному порядку. Саме тому законодавцем і запроваджені процесуальні механізми касаційного розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду у разі незгоди колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з попередньо сформульованим правовим висновком Великої Палати Верховного Суду або інших касаційних судів.

Разом з тим, логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційних судів.

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

При цьому, ЦПК України не містить застережень щодо можливості відступу від висновку щодо застосування норм лише матеріального права, або лише процесуального права.

Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, щодо незалежності судових органів судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин.

Незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм і надається їм не для захисту власних інтересів, а в інтересах принципу верховенства права й усіх, хто прагне та очікує справедливості (пункт 10 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи про місце судової влади та її відносини з іншими гілками влади в сучасних демократіях).

Відповідно до Коментаря до Кодексу суддівської етики, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 1 від 04 лютого 2016 року (далі - Коментар), зокрема до Преамбули Кодексу суддівської етики, однією з найважливіших категорій етики, що виражає моральні обов`язки судді стосовно держави, суспільства, конкретної людини, в інтересах якої здійснюється правосуддя, є професійний обов`язок, який має не тільки моральну, а й правову природу, оскільки містить у собі як обов`язок, передбачений правовими нормами, так і обов`язок перед суспільством, пов`язаний зі здійсненням професійної діяльності.

Таке суддівське сумління не тільки має оціночний характер, змушуючи суддю співвідносити свої дії і рішення з правовими приписами і нормами моралі, а й спонукає його діяти відповідно до внутрішнього переконання, протистояти зовнішньому впливу і тиску.

Коментуючи статтю 2 Кодексу суддівської етики (Суддя має уникати будь-якого незаконного впливу на його діяльність, пов`язану зі здійсненням правосуддя, та бути незалежним від своїх колег у процесі прийняття рішень), Рада суддів України, зокрема, зазначає, що незалежність судді від своїх колег у процесі ухвалення рішень означає свободу волевиявлення судді під час ухвалення судового рішення, яка має ґрунтуватися лише на загальних принципах відправлення правосуддя - верховенстві права, законності, незалежності суддів та підкоренні їх лише закону, а також на внутрішньому переконанні у правильності прийнятого суддею рішення. Якщо рішення приймається колегіальним складом суду, то воно має прийматися більшістю голосів, також без будь-яких зовнішніх впливів, виходячи лише із вищеозначених принципів правосуддя.

Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Монреаль, 1983 р.) визначає, що у процесі прийняття рішень судді є незалежними від своїх колег по суду та вищих посадових осіб. Жодна ієрархічна структура суддівства і жодна різниця у ранзі чи класі суддів ніяким чином не можуть ставати на перешкоді праву судді на вільне винесення вироку.

До міжнародних стандартів, які стосуються відправлення правосуддя, належить положення щодо відсутності правової відповідальності суддів за висловлену позицію у справі, якщо така позиція укладається в межі, передбачені законом. Зокрема, відповідно до пункту 5 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки судді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.

В Коментарі до статті 7 Кодексу суддівської етики (Суддя повинен старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки та вживати заходів для поглиблення своїх знань та вдосконалення практичних навичок) Рада суддів України зазначає, що під неупередженістю прийнято розуміти відсутність упередженості, безсторонність, об`єктивність, незацікавленість, нейтральність, універсальність підходів до будь-кого, незалежно від певних ознак; це прагнення до справедливості та відсутність особистих симпатій або антипатій, непідкупність, бездоганність, моральність.

Говорячи про неупередженість, слід зазначити про обов`язок судді здійснювати судочинство, не допускаючи впливу на нього сторонніх осіб та життєвих обставин, будь-яких інших суб`єктивних чинників, відсутність у нього заздалегідь сформованої думки щодо обставин справи та готовність сприймати інформацію об`єктивно, вирішуючи справу лише відповідно до закону на підставі фактично встановлених обставин, виходячи з власного внутрішнього переконання. Отже, безсторонній суд означає: позбавлений упередженості, незацікавлений, об`єктивний, безпристрасний, нейтральний.

В наукових дослідженнях принципу суддівської незалежності виділяють, серед іншого, такі ознаки принципу незалежності суддів, як незалежність як від зовнішнього впливу (від факторів, що знаходяться за межами судової системи), так і внутрішнього впливу (від факторів усередині самої судової системи) на процес прийняття суддею рішення по справі.

Незалежність від внутрішнього впливу (від факторів усередині самої судової системи) на процес прийняття суддею рішення по справі означає саме незалежність судді від думки та позиції інших колег, які суперечать внутрішньому переконанню судді.

Судді повинні приймати свої рішення цілком незалежно і мати змогу діяти без обмежень, без неправомірного впливу, підбурення, тиску, погроз, неправомочного прямого чи непрямого втручання, незалежно, з якого боку та з яких мотивів воно б не здійснювалось, мають бути цілком вільними у винесенні неупередженого рішення у справі, яку вони розглядають, покладатись на своє внутрішнє переконання, власне бачення фактів та тлумачення чинного законодавства з дотриманням вимог процесуального закону.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду очевидно не вправі сама вирішувати питання про відступ від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду, або вирішувати справу відповідно до переважної практики і при цьому більшість суддів не погодиться з прийнятим рішенням та висловить окрему думку.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми процесуального права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 920/1461/13, від 16 липня 2020 року у справі № 904/4673/19, від14 січня 2021 рокуу справі № 640/3901/20 та від 21 грудня 2021 року у справі № 640/21735/18 щодо можливості оскарження у касаційному порядку постанов апеляційного суду, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі.

На думку колегії суддів також підлягає уточненню висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) щодо неможливості касаційного оскарження постанови апеляційного суду, якою було скасованоухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджала подальшому провадженню у справі, а справу повернуто до того ж суду для продовження розгляду не лише у зв`язку з тим, що позов розглянуто по суті судами обох інстанцій, а в будь-якому випадку подання касаційної скарги на таку постанову апеляційного суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись статтями 402 - 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , третя особа - Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, про визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію земельної ділянки та визнання недійсним державного акта на землю передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров В. В. Сердюк О. С. Ткачук