ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду із даним позовом. Вказувало, що 24 січня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00324/RK відповідно якого відповідач отримала кредит в сумі 112 900, 00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 16% і терміном погашення по 23 січня 2015 року включно.

Банк повністю виконав взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, що підтверджується платіжним дорученням №34 від 25 січня 2008 року. В порушення вищезазначених умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 05 вересня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 30848,87 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 20 071,36 грн.; заборгованість по відсоткам - 2957,68 грн.; заборгованість за пенею - 7 819,83 грн. З урахуванням наведеного, просив суд стягнути на користь банка заборгованість і понесені судові витрати.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь ПАТ «Марфін Банк» загальну заборгованість за кредитним договором №00324/RK від 24 січня 2008 року в розмірі 30 848, 87 грн. та судовий збір у розмірі 308, 50 грн.

Рішення оскаржила відповідач, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким визнати кредитний договір №00324/RK від 24 січня 2008 року недійсним в частині нарахування пені, а також визнати недійсним договір про відступлення права вимогу, укладений між ПАТ «МТБ банк» та ТОВ «ФК «Проксима» від 18 грудня 2021 року. Зазначає, що банком не було надано належних доказів на підтвердження розміру заборгованості. А також вважає, що кредитний договір має бути визнаний недійсним у частині нарахування пені, оскільки визначений договором розмір пені є несправедливим. Також вбачає підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимогу, укладений між ПАТ «МТБ банк» та ТОВ «ФК «Проксима» від 21 грудня 2018 року.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24 січня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00324/RK.

Згідно п.1.1 договору, банк прийняв зобов`язання надати ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 112 900, 00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 16% і терміном погашення по 23 січня 2015 року включно.

Банк повністю виконав взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, що підтверджується платіжним дорученням №34 від 25 січня 2008 року.

Відповідно до п.2.3.3 кредитного договору банк має право при настанні будь-якої з подій, зокрема, порушенні позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами договору вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісій та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення.

Відповідно до вимог п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого з зобов`язань передбачених п.п. 1.1.,2.2.2,2.2.3,2.2.4, 2.2.7.1 кредитного договору позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менше 20 грн. за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням. Сплата пені здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у п.1.2 кредитного договору.

Відповідно до п.4.2 кредитного договору за кожен випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії, встановлених в п.1.2 кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу. Сплата пені здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування.

Судом було встановлено, що відповідач не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованим по ньому відсоткам, в зв`язку з чим її заборгованість заборгованість перед ПАТ «Марфін Банк», станом на 05 вересня 2014 року, складає - 30 848,87 грн., з яких : заборгованість за кредитом - 20 071, 36 грн.; заборгованість по відсоткам - 2 957, 68 грн.; заборгованість за пенею - 7 819, 83 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з розрахунку заборгованості позичальник відповідач припинила погашення кредитної заборгованості, чим порушила графік платежів , що погоджений сторонами у п. 1.1. Кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо обґрунтованості вимогпозивача про стягнення з відповідача кредитної заборгованості, розмір якої доводиться наданим банком розрахунком, який у встановленому законом порядку не спростований відповідачем.

Що стосується вимог апеляційної скарги про визнання недійсним частини кредитного договору - колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, другою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки; у додатку № 1 до кредитного договору, який підписаний позивачем, міститься повна інформація щодо порядку погашення кредиту.

Отже, колегією суддів не виявлено підстав для встановленої законом недійсності кредитного договору.

Відповідачем не було долучено до матеріалів справи доказів оскарження чинності кредитного договору чи його частини, у порядку визначеному ч. 3 статті 215 ЦК України, а тому, переглядаючи справу апеляційний суд виходить із його чинності.

Стаття 13 ЦПК України передбачає принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Колегія суддів зауважує, що предметом судового розгляду є стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості за кредитним договором, в межах якого судом встановлюється наявність чи відсутність між заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, а також її об`єм.

За таких обставин, в межах даного судового провадження не можуть бути розглянуті доводи апеляційної скарги щодо недійсності правочину, оскільки дане питання не входить до предмету позовних вимог.

Також апеляційним судом, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, не можуть бути розглянуті доводи апеляційної скарги щодо недійсності договору про відступлення права вимогу, укладений між ПАТ «МТБ банк» та ТОВ «ФК «Проксима» від 21 грудня 2018 року, оскільки питання заміни сторони виконавчого провадження було вирішено ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2021 року, яка відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржена.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Крім того, встановлено, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2022 року, за клопотанням ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Вбачаючи, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскарженого рішення суду першої інстанції без змін, то з урахуванням ставок, що діяли на момент подання позову, з ОСОБА_1 підлягають стягненню в дохід держави 462, 75 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 462, 75 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, сплату якого було відстрочено ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Т. О. Кривчун

О. В. Чумак