Ухвала

Іменем України

21 січня 2022 року

м. Київ

справа № 811/563/2012

провадження № 61-19245ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) Косінов Ігор Вікторович,

боржник - Кам`янсько-Дніпровська районна державна адміністрація Запорізької області,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянова Г. С.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив суд скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) Косінова І. В. від 31 січня 2020 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 811/563/2012, виданого Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області 24 травня 2012 року, обґрунтовуючи це тим, що відповідач не здійснив виконання рішення суду і заявник не отримав бажаної мети судового спору - захисту свого порушеного права суб`єктом владних повноважень.

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2021 року скаргу задоволено. Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП № 33458721 про примусове виконання виконавчого листа № 811/563/2012, виданого Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області 24 травня 2012 року, яка винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) Косіновим І. В.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що повного виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського суду Запорізької області (виконавчий лист № 811/563/2012 виданий 24 травня 2012 року) фактично не відбулось, що є достатньою підставою для скасування оскаржуваної постанови та відновлення виконавчого провадження.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 апеляційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) Косінова І. В. задоволено. Ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що головний державний виконавець Косінов І. В. діяв відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» та правомірно і згідно з вимогами вказаного закону прийняв рішення про закінчення виконавчого провадження.

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для сплати судового збору.

У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: квитанція від 23 грудня 2021 року про сплату судового збору у розмірі 454,00 грн.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що дії головного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження не відповідають положенням Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження», оскільки належним доказом вжиття всіх заходів з примусового виконання рішення суду, що може свідчити про повноту виконавчих дій, є виключно повне виконання рішення суду. Зазначає, що висновки апеляційного суду в цій частині не відповідають правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що постанова апеляційного суду є незаконною також в частині стягнення з нього судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції. Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що положеннями Закону України «Про судовий збір» не передбачено необхідність сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Крім того, посилається на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 560/4364/19, в якій зроблено висновок про те, що за звернення до суду із заявою про судовий контроль, як і за звернення з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції, прийнятої за результатами розгляду такої заяви, судовий збір не справляється.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, зміступостанови Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконанні головного державного виконавця Косінова І. В. перебувало виконавче провадження № 33458721 за виконавчим листом такого змісту: «Зобов`язати Кам`янсько-Дніпровську районну державну адміністрацію Запорізької області здійснити державну реєстрацію права власності споруд згідно рішення суду. Визнати за ОСОБА_1 право власності на майно: колодязь вартістю 515,00 грн, свердловину питної води вартістю 200,00 грн, паркан вартістю 312,00 грн, двір (подвір`я) на загальну суму 1 027,00 грн, земельну ділянку, на якій розташовані ці споруди площею 0,287 га по АДРЕСА_1 ».

З мотивувальної частини постанови головного державного виконавця Косінова І. В. слідує, що виконавче провадження № 33458721 передано 31 липня 2018 року з Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро).

Вимогою від 02 серпня 2018 року за № 13519-2-03.4 державний виконавець звернувся до боржника про виконання рішення суду в повному обсязі.

Листом від 15 серпня 2018 року № 1786/01-01-35 боржник повідомив, що рішення суду не виконано та не може бути виконано, оскільки діє заявочний принцип, згідно з яким державний реєстратор речових прав на нерухоме майно не може внести без надання переліку документів, необхідних для державної реєстрації, та заяви відомості до Державного реєстру речових прав і провести державну реєстрацію. Також боржник посилався на частину четверту статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обґрунтовуючи неможливість виконання рішення суду.

Наступною вимогою державного виконавця від 02 листопада 2018 року за № 17377-2-03.4 боржнику запропоновано знову виконати рішення суду в повному обсягу, а також повідомлено про відповідальність за невиконання законних вимог виконавця.

Листом від 20 листопада 2018 року № 2483/01-01-35 боржником повідомлено, що рішення суду не виконано з тих самих підстав, що зазначені у попередньому листі від 15 серпня 2018 року.

Постановою від 29 листопада 2018 року державним виконавцем накладено штраф на боржника в сумі 5 100,00 грн за невиконання рішення суду.

Станом на 20 лютого 2019 року жодних документів, які б свідчили про виконання рішення суду або пояснень з приводу виконання (невиконання) від боржника на адресу Відділу не надходило.

Постановою від 20 лютого 2019 року на боржника було накладено штраф у розмірі 10 200,00 грн за невиконання рішення суду. Але рішення не було виконано і після цього.

У зв`язку з викладеними вище обставинами, 01 квітня 2019 року начальнику Кам`янсько-Дніпровського відділення поліції Енергодарського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області направлено подання в порядку статті 214 Кримінального кодексу України (далі - КК України) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ознаками статті 382 КК України.

У зв`язку з вказаним вище, постановою головного державного виконавця Косінова І. В. від 31 січня 2020 року виконавче провадження № 33458721 закінчено з посиланням на пункт 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Права та обов`язки виконавців визначено статтею 18 Закону, відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до положень пункту 11 частини першої статті 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню в разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

За змістом частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Згідно з частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначається вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини першої статті 75 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Відповідно до частини другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення суду боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до змісту рішення суду у цій справі щодо боржника в особі Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації носить зобов`язальний характер: здійснити реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на майно, а тому відповідно до положень статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» має бути виконано боржником і не може бути виконано без його участі.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що невиконання рішення суду відділом виконавчої служби, до якого було передано 31 липня 2018 року, відбулось через дії боржника та зміну чинного законодавства в частині здійснення реєстраційних дій щодо майна порівняно з тим, яке існувало станом на час прийняття рішенням судом на користь ОСОБА_1 у 2012 році, дійшов правильного висновку, що дії державного виконавця в частині закриття виконавчого провадження відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, визначений у судовому рішенні боржник не може виконати рішення суду, посилаючись на частину четверту статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою не підлягають державній реєстрації речові права, зокрема, на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знищення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю до головної речі, або складовою частиною речі. А також боржник вказував на те, що змінився порядок вчинення такої реєстрації, без дотримання якого він позбавлений можливості здійснити реєстрацію, тобто виконати рішення суду.

Разом із цим, судом апеляційної інстанції правомірно враховано, що у відповідності до положень частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця відсутні підстави замінювати боржника правонаступником з власної ініціативи, натомість ані ОСОБА_1 , ані іншою особою не заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі встановлені фактичні обставини є суттєво відмінними, ніж у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, що свідчить про те, що правовідносини не є подібними.

Суд вважає також необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про неправомірність стягнення з нього судового збору за подання апеляційної скарги.

Так, перелік заяв і скарг, за подання яких не справляється судовий збір, наведений у частині другій статті 3 Закону України «Про судовий збір», і в цьому переліку відсутні скарги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби.

Водночас у частині другій статті 4 вказаного Закону не встановлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 12-66гс18 дійшла висновку, що підпунктом 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставку судового збору з апеляційної і касаційної скарг на всі без винятку ухвали суду, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено вказаним Законом справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких виносяться відповідні ухвали.

Відповідно до положень частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 403, 404 ЦПК України і статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», можна зробити висновок, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційних судів.

З огляду на викладене, апеляційний суд правомірно застосував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 12-66гс18.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленим судовим рішенням, законність та обґрунтованість якого доводами касаційної скарги не спростована.

Ураховуючи наведене, постанова Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) про скасування постанови, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак