ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1769/22 Справа № 199/9298/19 Головуючий у першій інстанції: Румянцев О. П. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 03.07.2007 між банком та ОСОБА_1 був підписаний договір №DNK0AK88360415, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 163614,00 грн. терміном до 02.07.2014 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак відповідач ОСОБА_1 порушила умови договору та не виконала покладені на неї зобов`язання за даним договором, у зв`язку з чим станом на 02.08.2019 року має заборгованість у розмірі 493351,73 грн., а саме: 7023,84 грн. заборгованість за кредитом, 133774,40 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5029,20 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 347525,29 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 493352,73 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. ОСОБА_1 подано заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що її адвокат хворіє. Однак, доказів перебування представника відповідача на лікарняному суду не надано.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 03 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір №DNK0AK88360415, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 163614,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (14,04% річних), винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, з кінцевим терміном повернення 02.07.2014 року (а.с. 7-9).

У пункті 7.1 кредитного договору №DNK0AK88360415 від 03.07.2007 року визначено, зокрема, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з "21" по "28" число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2206,53 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

При порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки (пункт 4.1 кредитного договору №DNK0AK88360415 від 03.07.2007 року).

Також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2014 року, у цивільній справі №201/13910/13 позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Вирішено вилучити з чужого незаконного володіння ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «Mitsubishi L 200», 2007 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та повернути даний автомобіль ОСОБА_1 . Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 20000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 95-96, 97-98).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

23 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNК0АК88360415, станом на 05.07.2013 року, у розмірі 155748,18 грн. (78008,25 грн. заборгованість за кредитом, 51455,13 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3200,40 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 23084,40 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2014 року у цивільній справі №202/29105/13-ц в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення на предмет застави та зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом захисту прав власності і усунення перешкод в здійсненні права власності на автомобіль відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року (провадження №22-ц/774/9612/14, справа №202/29105/13-ц) апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» з ухваленням нового рішення в цій частині. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль MITSUBISHI, модель: L 200, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий універсал В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNK0AK88360415 від 03.07.2007 року станом на 05.07.2013 року в розмірі 155748,18 грн., шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням необхідних повноважень ПАТ КБ «ПриватБанк» для здійснення продажу: на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1557,48 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року.

Крім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року, у цивільній справі №199/4325/17, позовні вимоги задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнано таким, що не підлягає виконанню, вчинений 05 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі №9805, виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 279691,42 грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 7347,23 грн., залишок заборгованості за відсотками -123495,17 грн., комісія - 5029,20 грн., пеня 142119,82 грн., та витрати, пов`язані з вчиненням нотаріального напису - 1700 грн. Вказане рішення набрало законної сили 20.12.2017 року (а.с. 104-105, 106-107).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором №DNK0AK88360415від 03.07.2007 року, станом на 02.08.2019 року банком нарахована заборгованість у розмірі 493351,73 грн., а саме: 7023,84 грн. заборгованість за кредитом, 133774,40 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5029,20 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 347525,29 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.(а.с. 4-6).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України (частина 1 статті 24 Закону України «Про заставу»).

Пунктом 2.3.7 кредитного договору №DNK0AK88360415від 03.07.2007 рокупогоджено, що банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1 даного договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року.

Отже, строк виконання зобов`язання за кредитним договором №DNK0AK88360415від 03.07.2007 року у повному обсязі змінився, у зв`язку з пред`явленням позовної заяви у справі №202/29105/13-ц про звернення стягнення на предмет застави в рахунок дострокового погашення кредиту у повному обсязі, тобто на 23 липня 2013 року.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів, який у цій частині змінений кредитором.

У такому разі положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Отже, підстави для стягнення заборгованості по нарахованим процентам та пені, що сформувалась за період з 24.07.2013 року по 02.08.2019 року, відповідно до змісту позовних вимог, відсутні.

Судом також встановлено, що згідно дослідження незалежної аудиторської перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Аудит-Дніпроконсульт» від 28.01.2015, ОСОБА_1 на погашення своїх зобов`язань за період з 2007 року по 2013 рік по договору №DNK0AK88360415 від 03.07.2007, перерахована сума у розмірі 205545,64 грн. (за умови обов`язкових платежів на суму 163283,22 грн.), що свідчить про те, що позичальником на виконання умов діючого кредитного договору (строк дії договору 02.07.2014), систематично перераховувались грошові кошти на погашення взятих на себе зобов`язань; виходячи з розрахунку сум обов`язкових платежів у щомісячному розмірі 2206,53 грн. і фактичних платежів, зобов`язання по договору №DNK0AK88360415 від 03.07.2007 позичальником виконані станом на 01 вересня 2013 року; сума переплати позичальником на погашення кредиту і відсотків за користування кредитом станом на 01 вересня 2013 року складає 42262,42 грн. (а.с. 78-84).

Більше того, з розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, вбачається зарахування грошових коштів на погашення заборгованості 22.01.2015 року на загальну суму 137797,34 грн., які зараховані банком на погашення тіла кредиту на суму 68898,67 грн. та пені на суму 68898,67 грн. (а.с. 6 зворот).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитний договір №DNK0AK88360415від 03.07.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

За положеннями абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору,встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Як зазначалось раніше, кредитним договором №DNK0AK88360415від 03.07.2007 року встановлено, зокрема, сплату позичальником банку щомісяця винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору).

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нараховувалась заборгованість по комісії, яка станом на 02.08.2019 року становить 5029,20 грн.

Отже, відповідно до приписів статті 215 ЦК та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, зазначений вище пункт правочину 7.1 та 2.2.3. щодо встановлення щомісячної комісії (винагороди за надання фінансового інструменту) в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як плата за надання фінансового інструменту, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання кредиту, у зв`язку із укладенням кредитного договору, відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту - позичальнику.

У редакції Закону України «Про захист прав споживачів» від 13.01.2006 року дано визначення терміну послуга, відповідно до якого це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17 статті 1 Закону).

Виходячи з викладеного, встановивши умову кредитного договору про обов`язок позичальника сплачувати щомісячно банку комісію у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту; приймаючи також до уваги, що надання будь-яких послуг за вказану комісію умовами кредитного договору не погоджено, - колегія дійшла висновку, що зазначений вище пункт правочину щодо встановлення щомісячної комісії у розмірі 0,14% є нікчемними в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

Таким чином, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості по комісії в розмірі 5029,20 грн. відсутні.

Більше того, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, банком було зараховано на погашення заборгованості по комісії в період 27.07.2007 року по 29.09.2011 року грошові кошти в загальному розмірі 7768,84 грн. (а.с. 4-5).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши зміну банком в односторонньому строку повернення кредиту в повному обсязі, який настав 23 липня 2013 року; враховуючи, що дослідженням незалежної аудиторської перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Аудит-Дніпроконсульт» від 28.01.2015 встановлено належне виконання позичальником зобов`язань по договору №DNK0AK88360415 від 03.07.2007 року станом на 01 вересня 2013 року та наявність переплати в сумі 42262,42 грн.; приймаючи до уваги, що нарахування процентів за користування кредитом та пені після спливу строку кредитування є безпідставним; встановивши також внесення 22.01.2015 року на погашення кредиту суми грошових коштів у розмірі 137797,34 грн., - колегія дійшла висновку про безпідставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з погашенням відповідачкою заборгованості за вказаним кредитним договором у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про неможливість врахування судом дослідження незалежної аудиторської перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Аудит-Дніпроконсульт» від 28.01.2015 року є необґрунтованим, адже вказане товариство мало відповідний сертифікат аудитора на час складення зазначеного дослідження. Відповідач, користуючись рівними перед позивачем правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина 2 статті 12 ЦПК України), надана суду зазначений вище письмовий доказ, який позивачем не спростовано.

АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, клопотань про призначення судової економічної експертизи, не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції. Висновку спеціаліста, виготовленого на замовлення позивача, суду також не представлено.

Обґрунтування апеляційної скарги тим, що у дослідженні незалежної аудиторської перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Аудит-Дніпроконсульт» від 28.01.2015 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність, - не спростовує наведених вище висновків апеляційного суду; дослідження незалежної аудиторської перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Аудит-Дніпроконсульт» від 28.01.2015 року колегія приймає до уваги у якості належного письмового доказу, який не є висновком експерта.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін, з урахуванням наведеного вище обгрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова