Справа № 303/7160/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готра Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сочка Віталій Івановича, на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2021 року про забезпечення позову постановлену головуючим суддею Куцкір Ю.Ю., у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гончаров В.В. подав до суду заяву про забезпечення позову в якій просить суд накласти арешт на все спірне майно.

Заява мотивована тим, що все спірне майно, яке просить суд визнати спільною сумісною власністю зареєстроване за відповідачем і він у будь-який час може відчужити його частково або повністю, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на:

- автомобіль легковий марки «VOLKSWAGEN Passat» 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з.: НОМЕР_2 ;

- житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, загальною площею 120,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлову будівлю комерційного призначення, загальною площею 312,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку, площею 0,0154 га, кадастровий номер :01:001:0459 за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сочка В.І. подав на ухвалу суду апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та відмовити в забезпеченні позову. Вказує, що жодного обґрунтування на підтвердження можливості ухилення відповідача від виконання рішення суду подана заява не містить. Також, позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу на підтвердження намірів відповідача відчужити спірне майно з метою утруднення виконання судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . А мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить обґрунтування висновків суду в цій частині, а містить лише формальне посилання на вимоги ЦПК України.

Суд першої інстанції керувався виключно нічим не підтвердженим припущенням про те, що «дії відповідача можуть бути спрямовані на відчуження майна», а отже по суті судом застосовано арешт виходячи з висновку про необхідність заборони відчуження майна. Однак, арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову. Обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову. Суд при вирішенні даного питання повинен надати оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін. Арешт є більш широким заходом забезпечення позову, оскільки включає в себе не тільки заборону на відчуження майна, а й інші обмеження у праві розпорядження майном, в той час як заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна є вичерпним обмеженням та заходом, який не розповсюджується на інші права власника щодо цього майна, що є суттєвим в процесі виконання ухвали суду. За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для накладення арешту на спірне нерухоме майно є хибним, оскільки встановлення судом обмеження права користування спірним нерухомим майном порушує права відповідача і є недоцільним з огляду на характер заявлених позовних вимог - визнання права власності позивача на 1/2 майна набутого в період шлюбу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бузи порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Так, судом не враховано, що право користування спірним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 мають неповнолітні діти позивача та відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак, відчуження такого об`єкту нерухомості відповідачем є фактично та юридично неможливим.

Також судом не враховано, що нежитлова будівля комерційного призначення, загальною площею 312,00 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 використовується для здійснення господарської діяльності приватного підприємства «Медичний центр «Гармонія», директором якого є відповідач, а відтак, цілком очевидно, що накладення арешту на таке майно призведе до порушення прав суб`єкта господарювання, якого не залучено до участі у справі. В той же час слід зазначити, що автомобіль легковий марки «VOLKSWAGEN Passat» 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . д.н.з.: н/з НОМЕР_3 станом на сьогодні знаходиться в користуванні і володінні самої позивачки, відтак застосування заходів забезпечення позову щодо автомобіля з мотивів нібито вчинення відповідачем будь-яких дій є необґрунтованим.

Крім того судом першої інстанції не було розглянуто питання щодо застосування заходів зустрічного забезпечення, з метою захисту прав відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, по захист яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно приписів п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачеві. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер.

Відповідно до роз`яснень викладених в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

У ході судового засідання представник ОСОБА_2 в особі адвоката Гончарова В.В. пояснив колегії суддів, що необхідність звернення до суду із заявою про забезпечення позову виникла у позивачки тоді, коли після фактичного припинення шлюбних відносин, ОСОБА_1 відчужив на користь своєї матері усі корпоративні права у статутному капіталі ПП «Медичний центр «Гармонія». Лише той факт, що усе спірне майно зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 є достатньою підставою для накладення арешту на таке майно, так-як ніщо йому не перешкоджає розпорядитись таким на свій розсуд, що вже ним і зроблено стосовно корпоративних прав на приватне підприємство.

Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Зі змісту прохальної частини заяви про забезпечення позову слідує, що ОСОБА_2 просила суд забезпечити позов шляхом обрання такого виду забезпечення як накладення арешту на майно, вартість якого становить 2 197 500,00 грн.

Заява про забезпечення позову не містить вимоги про заборону вчиняти певні дії, які полягають в забороні відчуження нерухомого майна. Тож, виходячи з принципу диспозитивності заявлених вимог, суд не вправі самостійно виходити за такі межі та обирати вид забезпечення позову, який позивачкою не заявлявся.

Хоч арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, та обидва способи за своєю правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але при цьому вони є різними, і не дивлячись на це суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, а також заявлених вимог про обрання виду забезпечення позову, балансу інтересів сторін, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про необхідність накладення арешту на спірне майно з метою збереження такого до вирішення спору. Накладення арешту на майно, щодо якого між сторонами існує спір не позбавляє останніх ним користуватись та не позбавляє відповідача права власності на таке, оскільки носить тимчасових характер.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що судом безпідставно накладено арешт на суб`єкт господарювання ПП «Медичний центр «Гармонія». Зважуючи на зміст і підстави позовних вимог, колегія суддів дійшла до думки, що такий довід не заслуговує на увагу в зв`язку з наступним.

Як слідує з вимог позовної заяви та заяви про забезпечення позову, ОСОБА_2 просила суд в тому числі визнати нежитлову будівлю комерційного призначення, загальною площею 312,00 кв.м., що розташована на земельній ділянці площею 0,0154 га. об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та здійснити поділ такого майна в рівних частках по 1/2 частині за кожним. Та відповідно до вимог заяви про забезпечення позову, саме на це майно в тому числі було накладено арешт судом.

Зазначене доводить ту обставину, що суд першої інстанції не накладав арешт на ПП «Медичний центр «Гармонія» і тим більше не накладав заборону на здійснення господарської діяльності такої юридичної особи. Оскільки існує спір між сторонами з приводу нерухомого майна то твердження відповідача про те, що суд обмежив господарюючий суб`єкт права розпорядження власним нерухомим майном є передчасним.

А коли накладення арешту на нерухоме майно в якому здійснює свою господарську діяльність ПП «Медичний центр «Гармонія» призведе до можливого утруднення діяльності такого суб`єкту, то в цьому випадку згідно вимог ст. 156 ЦПК України, вправі подати заяву про заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

Щодо не розгляду питання про застосування заходів зустрічного забезпечення.

Як зазначено в ч. 3 ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Матеріалами справи доводиться, що позивачка заявила вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ яке набуте під час перебування у шлюбі. Та підстави на які посилається ч. 3 ст. 154 ЦПК України відповідачем не доведено і матеріали справи таких не містять.

Водночас, вжиття заходів зустрічного забезпечення за ініціативою суду за відсутності заяви відповідача, є правом суду, а не обов`язком, тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в цій частині.

Аналізуючи викладені обставини даної справи, колегія суддів схиляється до думки, що негативні наслідки, які можуть настати від невжиття таких заходів переважають над тими можливими негативними наслідками, що можуть виникнути внаслідок вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на думку колегії суддів не дають підстав для твердження про те, що ухвала суду постановлена без додержання норм процесуального права, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, і таких апеляційний суд не встановив. У зв`язку з наведеним та враховуючи вимоги ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 149, 150, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сочка Віталій Івановича, залишити без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2021 року про забезпечення позову, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 24 січня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: