Справа № 137/1349/20
Провадження № 22-ц/801/146/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 рокуСправа № 137/1349/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Желіховський В. М.

Рішення ухвалено о 10 год 48 хв в смт Літин Вінницької області

Дата складення повного тексту судового рішення невідома,

Встановив:

У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27 липня 2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Підписавши заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною квартою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 09 вересня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 105 249,26 грн, із яких: 75 711,43 грн. заборгованість за тілом кредиту; в тому числі: 75 711,43 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 29 537,83 грн. заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 105 249,26 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 76 711,43 грн., заборгованості за простроченими відсотками в сумі 29 537,83 грн., згідно укладеного договору № б/н від 27 липня 2011 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 2102 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким стягнути з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 8381,00 грн., в решті позовних вимог у задоволенні відмовити, пославшись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим всупереч правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 та при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не в повній мірі встановлено всі обставини по справі, без надання належної оцінки всім доказам по справі.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що до правовідносин по справі неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із даним позовом, банк міг надати Умови та правила і тарифи у вигідній для позивача редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, витяг із тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника відповідача по справі, та в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила, тарифи розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, і вони діяли в момент підписання заяви, із чого слідує висновок, що вони не являються складовою частиною кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, також домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату відсотків за користування кредитом та штрафів, відсутність підпису відповідача у Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт, вимоги банку про стягнення відсотків задоволенню не підлягають. Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наданим банком до позовної заяви документам. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про погодження між сторонами відсоткової ставки за користування коштами та її зміни.

Суд не взяв до уваги той факт, що банк здійснюючи погашення заборгованості за тілом кредиту, фактично здійснював погашення нарахованих ним відсотків, розмір яких сторонами не обумовлено і тим самим збільшувалося тіло кредиту.

Судом не враховано, що за весь час користування банківською карткою банк нарахував йому 70 201,35 грн відсотків та 774,01 грн. неустойки.

Також судом першої інстанції не було досліджено виписку із банківського рахунку, наданого до справи позивачем. У даній виписці по надходженням по картковому рахунку відображено, що за період з 27 липня 2011 року по 23 грудня 2019 року ним сплачено банку 728 235,32 грн. У виписці по витратам по картковому рахунку відображено, що за період з 27 липня 2011 року по 01 квітня 2020 року по рахунку проведено 833 438,58 грн. витрат, в тому числі витрата коштів, нарахування відсотків 70 201,35 грн., пені 774,01 грн. Крім того по картковому рахунку за період з 24 червня 2019 року по 24 березня 2020 року проведено операції, які називаються «регулярне списання платежу за договором 5466 списання із карткового рахунку». За цей період із його рахунку списано 25 892,90 грн. Таким чином відповідач вважає, що фактично ним отримано коштів в сумі 833 484,58 грн. (усього витрат по картці) 70 201,35 грн. (нараховані відсотки) 774,01 грн. (штраф і пеня) 25 892,90 грн. (списані кошти, підтвердження законності підстав для списання яких позивач не надав) = 736 616,32 грн. Отже, різниця між сумою фактично отриманих та повернутих коштів складає 736 616,32 грн. 728 235,32 грн. = 8381,00 грн., які відповідач вважає мають бути стягнені з нього на користь позивача, про що слід ухвалити нове рішення.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, при цьому не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору № б/н від 27 липня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитка «Універсальна» зі сплатою процентів за користування кредитом. Даний кредитний договір складається із анкети-заяви про приєднання до умов (том 1 а. с. 16) та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (том 1 а. с. 17-40), тобто є договором приєднання.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті істотні умови договору, а саме: підстави, порядок нарахування, розмір та сплата відсотків за користування кредитними коштами.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 105 249,26 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 75 711,43 грн. і заборгованості за простроченими відсотками в сумі 29 537,83 грн. (том 1 а. с. 7-12).

У виписках по особовому рахунку ОСОБА_1 станом на 11 вересня 2020 року (том 1 а. с. 50-64), станом на 05 квітня 2021 року (том 1 а. с. 145-174) зазначено рух коштів по рахунку: зняття готівки у банкоматах, поповнення мобільного, поповнення кредитного рахунку, здійснення щомісячних платежів по «Миттєвій розстрочці», платежі на адресу комунальних або інших підприємств, у тому числі: в аптеках, в магазинах, АЗС та інші.

Суд першої інстанції із встановленого прийшов до висновку, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження факту отримання та користування відповідачем кредиту, а ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушив зобов`язання за даним договором.

При цьому судом першої інстанції не враховані твердження відповідача у відзиві на позовну заяву в тому, що при укладені кредитного договору із ним не було погоджено відсоткову ставку за кредитом, розмір пені, комісії і штрафних санкцій, оскільки про такі умови договору свідчить наданий позивачем витяг із тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», згідно якого на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 27,6 % на рік, розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо, тобто сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто всі істотні умови договору.

Також суд першої інстанції зазначив, що виконання відповідачем до певного часу своїх зобов`язань свідчить про те, що він знав про умови кредитування, тим самим визнавав свої зобов`язання за договором.

Суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення відповідача в тому, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки він є математично не вірним, виходячи із того, що відповідачем не надано доказів того що цей розрахунок не є належним доказом і не заявляв клопотань про призначення експертиз на підтвердження його достовірності чи спростування зазначених розрахунків.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову у зв`язку із наявністю правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 105 249,26 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 75 711,43 грн. і заборгованості за простроченими відсотками в сумі 29 537,83 грн., згідно укладеного договору № б/н від 27 липня 2011 року.

Апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 27 липня 2011 року, відповідно до якої йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено банком до 25 000,00 грн.

Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 липня 2011 року станом на 09 вересня 2020 року в загальній сумі 105 249,26 грн, із яких: 75 711,43 грн. заборгованість за тілом кредиту; в тому числі: 75 711,43 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 29 537,83 грн. заборгованість за простроченими відсотками, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 27 липня 2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року (том 1 а. с. 5-6), на 30 вересня 2019 року (том 1 а. с. 7-11) та на 09 вересня 2020 року (том 1 а. с. 12); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) (том 1 а. с. 14); довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н (том 1 а. с. 13); анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 27 липня 2011 року (том 1 а. с. 15); витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (том 1 а. с. 16); витяг із Умов та правил надання банківських послуг (том 1 а. с. 17-40); наказ-шаблон №906 СП-2010-256 від 06 березня 2010 року (том 1 а. с. 41); виписку за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 11 вересня 2020 року (том 1 а. с. 50-64); а також копії паспорта відповідача (том 1 а. с. 42) та документів, що підтверджують процесуальний статус банку і його представника (том 1 а. с. 45-49, 44).

Зазначивши у позові про те, що на підставі анкети-заяви № б/н від 27 липня 2011 року відповідачу було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 25 000 грн., позивач не надав суду належних та допустимих доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Крім того, зазначивши у позовній заяві про видачу відповідачу кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, розмір якого було збільшено до 25 000 грн., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в більшому розмірі в сумі 75 711,43 грн., не обґрунтувавши заявлену до стягнення суму та не надавши доказів видачі відповідачу кредитних коштів у зазначеному розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 27 липня 2011 року, містить особисті дані та підпис відповідача, а в графі «заявляю бажання оформити на своє ім`я: платіжну картку кредитка «Універсальна»; зарплатну картку; картку «GOLD»; пенсійну картку; ощадкнижку (депозит); дебетову особисту картку; ідентифікація із паспортом» відсутня будь-яка відмітка про отримання відповідачем чітко визначеної платіжної картки. При цьому анкета-заява не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки та строку дії такої картки, тобто не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у певному розмірі, у тому числі у збільшеному розмірі в 25 000 грн. на умовах, про які зазначено в позові (том 1 а. с. 15).

Надані банком розрахунки заборгованості за договором № б/н від 27 липня 2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 09 вересня 2020 року; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н); довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; виписка за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 11 вересня 2020 року не є належними та допустимими доказами існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки вони підписані представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища); довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу вихідного номеру та дати документу. Крім того, у зазначених довідках відсутнє посилання на анкету-заяву, підписану відповідачем 27 липня 2011 року, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із ОСОБА_1 договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме даного кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.

Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 11 вересня 2020 року вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків за користування кредитом, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту. Крім того, зазначена виписка по карткових рахунках містить інформацію по кількох картках: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. До того ж ця виписка не містить посади та прізвища посадової особи банку, яка виготовила виписку (том 1 а. с. 50-64).

Зазначеним спростовуються вимоги позовної заяви в тому, що розмір заявленої банком до стягнення заборгованості підтверджується наданими позивачем розрахунком заборгованості та випискою по рахункам відповідача.

Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 75 711,43 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування такими кредитними коштами також є недоведеним.

Крім того, статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 27 липня 2011 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена, а тому нарахування позивачем процентів за користування кредитним договором є безпідставним.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Таким чином позивач не довів належними і достатніми доказами факт видачі відповідачу кредитної картки із встановленим на неї кредитним лімітом у зазначеному банком розмірі, не довів наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 75 711,43 грн., про що судом зазначено вище. А також позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 27 липня 2011 року анкету-заяву, а у наданій позивачем анкеті-заяві позичальника процентна ставка не визначена.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що заявлений АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, до задоволення не підлягає, у зв`язку з чим є неправильним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення цього позову, тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування.

При цьому апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо стягнення із нього на користь позивача суми 8381,00 грн., яка є різницею між сумою фактично отриманих та повернутих коштів (736 616,32 грн. 728 235,32 грн.), з огляду на наступне.

Зазначаючи про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідач в апеляційній скарзі доводить, що витяг із тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника і тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту. Тобто відповідач заперечує досягнення сторонами договору всіх істотних умов кредитного договору та підписання ним кредитного договору, чим ставить під сумнів існування між ними договірних правовідносин, а саме: укладення кредитного договору, яким передбачено у тому числі і виконання ним певних зобов`язань, зокрема щодо повернення коштів.

Проте відповідач у цій же апеляційній скарзі, стверджуючи про не підписання ним Умов та правила і Тарифів, у зв`язку із чим рішення суду про стягнення із нього заборгованості за кредитним договором вважає незаконним, водночас просить стягнути з нього меншу суму 8381,00 грн.

Такі доводи апеляційної скарги є суперечливими, вони протирічать один одному та не узгоджуються як із матеріалами справи, так і з вимогам матеріального закону, яким регулюються кредитні правовідносини, зобов`язальні правовідносини.

Отже ці доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та у такій сукупності не враховуються при ухваленні судового рішення.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено факту укладення сторонами договору № б/н від 27 липня 2011 року; обставин фактичного виконання банком умов цього договору, зокрема, відкриття карткового рахунку та видачу кредитної картки відповідачу; не встановлено фактів надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі і розміру заборгованості зазначеної банком в позовній заяві. Також у судовому засіданні не доведено і судом не встановлено обставин, про які зазначив у позовній заяві банк, а саме про видачу відповідачеві кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, розмір якого було збільшено до 25 000 грн., водночас позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту у значно більшому розмірі в сумі 75 711,43 грн., яку не обґрунтував належними доказами та не надав доказів видачі відповідачу кредитних коштів саме у зазначеному розмірі.

За наведених обставин апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
В. В. Сопрун