Справа № 164/323/21 Головуючий у 1 інстанції: Невар О. В.
Провадження № 22-ц/802/48/22 Категорія: 18 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Данилюк В. А., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін», Товариства з обмеженою відповідальністю «Займер», Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Маневицький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання кредитних договорів, договору позики недійсними та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 18 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 02 липня 2020 року невідома особа здійснила від його імені реєстрацію на декількох онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись його особистими та персональними даними, оформила два кредити та одну позику з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій.

Позивач зазначав, що на момент оформлення вказаних кредитних договорів та договору позики були відсутні його волевиявлення та внутрішня воля на їх укладення. Про існування укладених договорів, зокрема, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі - ТОВ «Веллфін») - договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Займер» (далі ТОВ «Займер» - кредитний договір № 132543 від 02 липня 2020 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» (далі - ТОВ «СОС Кредит») - кредитний договір № 17069698 від 02 липня 2020 року, він дізнався вже після їх оформлення невідомою особою, яка заволоділа його персональними даними та вказала не належний йому рахунок у банківській установі, на який були перераховані кредитні кошти та кошти, отримані у позику.

Позивач також вказував, що відповідно до укладеного договору з ТОВ «Веллфін» приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. 30 листопада 2020 року було вчинено виконавчий напис №112976 про стягнення з нього на користь вказаного товариства в рахунок примусового стягнення заборгованості по договору позики № 1290965 від 02 липня 2020 року грошових коштів у розмірі 9 453 грн 20 коп. Однак, вказаний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. з порушенням порядку вчинення такої нотаріальної дії, оскільки нотаріусом не було враховано, що стягувана сума не є безспірною. Вважає, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» було протиправно внесено відомості в його кредитну історію щодо укладених кредитних договорів № 132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року та договору позики № 1290965 від 02 липня 2020 року, оскільки ним з вказаними відповідачами зазначені кредитні договори та договір позики не укладались.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд: визнати виконавчий напис № 112976 про стягнення з нього на користь ТОВ «Веллфін» в рахунок примусового стягнення заборгованості по договору позики №1290965 від 02 липня 2020 року грошових коштів у розмірі 9 453 грн 20 коп. таким, що не підлягає виконанню; визнати недійсним укладений між ним та ТОВ «Веллфін» договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року; визнати недійсними укладені між ним та ТОВ «Займер», ТОВ «СОС Кредит» кредитні договори № 132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з його кредитної історії інформацію про договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року та стягнути з відповідачів на його користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 18 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., зареєстрований в реєстрі за № 112976, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість за кредитним договором № 1290965 від 02 липня 2020 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що 02 липня 2020 року невідома особа здійснила від його імені реєстрацію на декількох онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись його особистими та персональними даними, оформила два кредити та одну позику з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій. На момент оформлення вказаних кредитних договорів та договору позики у позивача були відсутні волевиявлення та його внутрішня воля на їх укладення, коштів за вказаними договорами він не отримував, договорів не підписував та за їх оформленням до відповідачів не звертався, що є підставою для визнання цих договорів недійсними та у зв`язку з чим ТОВ «Українське бюро кредитних історій» необхідно зобов`язати вилучити з його кредитної історії інформацію щодо зазначених договорів. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив його позов.

Відзивів на апеляційну скаргу відповідачі та треті особи не подавали.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. було вчинено виконавчий напис № 112976 про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ «Веллфін» в рахунок примусового стягнення заборгованості по кредитному договору № 1290965 від 02 липня 2020 року грошових коштів у розмірі 9 453 грн 20 коп.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з пп. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (пп. 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) № 1172 від 29 червня 1999 року. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

На день вчинення приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. виконавчого напису № 112976 редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, не передбачала можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений.

Пунктом 1 згаданого Переліку (в редакції, чинній на день вчинення виконавчого напису) передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», постанови КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, а тому такий виконавчий напис виконанню не підлягає.

Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, - стягувачем і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав, шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. з порушенням порядку вчинення такої нотаріальної дії.

З огляду на те, що на момент вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису існували підстави, які свідчили про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, відомості щодо нотаріального посвідчення кредитного договору відсутні, стягувачем нотаріусу не було представлено спірного кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виконавчий напис, вчинений 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., зареєстрований в реєстрі за № 112976, необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 у своїх вимогах також просив суд визнати недійсним укладений між ним та ТОВ «Веллфін» договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року, недійсними укладені між ним та ТОВ «Займер», ТОВ «СОС Кредит» кредитні договори № 132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року, а також зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з його кредитної історії інформацію про договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року.

Як встановлено судом першої інстанції, 02 липня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Веллфін» було укладено договір позики № 1290965, згідно умов якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 1 800 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язувався повернути позику до 16 липня 2020 року та сплатити проценти за користування позикою, а також прострочені проценти в разі, якщо позика не була повернена своєчасно в терміни та порядку, передбачені договором позики. Станом на 15 жовтня 2020 року у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору утворилась заборгованість у розмірі 8 553 грн 20 коп., з них: 1 800 грн - основний борг, 6 753 грн 20 коп. - заборгованість по прострочених відсотках. Також 02 липня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Займер» було укладено кредитний договір № 132543 та у зв`язку невиконанням позичальником умов вказаного договору виникла заборгованість у розмірі 2 960 грн. Крім того, 02 липня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «СОС Кредит» було укладено кредитний договір № 17069698 та у зв`язку невиконанням позичальником умов вказаного договору станом на 16 вересня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 4 900 грн. Сума коштів, наданих в кредит, становила 4 000 грн, строк повернення кредиту - 17 липня 2020 року. Вказані обставини підтверджуються вимогою ТОВ «Веллфін» про стягнення заборгованості за договором позики б/н (а.с.22, 39, том 1), повідомленням ТОВ «Займер» № 262497 від 08 жовтня 2020 року про примусове стягнення боргу (а.с.23, том 1), вимогою ТОВ «СОС Кредит» № 17069698 від 02 липня 2020 року про сплату заборгованості за кредитним договором (а.с.24, том 1), витягами з кредитної історії ОСОБА_1 (а.с.26-27, том 1). Водночас, кредитного договору № 17069698 від 02 липня 2020 року, договору позики №1290965 від 02 липня 2020 року та додатків до них ні позивач ОСОБА_1 , ні відповідачі ТОВ «СОС Кредит», ТОВ «Веллфін» суду не надали.

Судом також встановлено, що кредитний договір № 132543 від 02 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Займер» було укладено шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті відповідача та підпису договору про надання фінансового кредиту за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора, який було надіслано на вказаний у заявці номер мобільного телефону НОМЕР_1 , що використовувався позивачем з 2010 року як фінансовий під час проходження верифікації у банківських та фінансових установах, зокрема, 02 червня 2010 року, 04 липня 2014 року, 14 червня 2019 року, 02 липня 2020 року. В заявці на отримання кредиту було вказано прізвище, ім`я та по батькові позивача, його дату народження, номер телефону, паспортні дані, ідентифікаційний номер, місце роботи, сімейний стан, місце проживання та реєстрації, реквізити банківської карти, на яку мають бути перераховані кошти. Згідно умов договору кредит на суму 1 000 грн було надано строком на 30 днів до 31 липня 2020 року у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської карти, вказаної позичальником. Тип процентної ставки - фіксована з розрахунку 2% від суми кредиту на добу або 730% річних. Кошти було перераховано 02 липня 2020 року о 01 год. 56 хв. Вказані обставини підтверджуються договором про надання фінансового кредиту № 132543 від 02 липня 2020 року та додатків до нього (а.с.74-76, том 1), анкетою позичальника (а.с.58, том 1), інформацією про отримання коду - одноразового ідентифікатора на вказаний у заявці номер мобільного телефону (а.с.73, том 1), інформаційними довідками № 39/04 від 06 квітня 2021 року та № 40/04 від 06 квітня 2021 року (а.с.106-107, том 1).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1-2 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Разом з тим, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Статтею 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро кредитних історій - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію. Ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.

Частинами 1-3 ст. 9 вказаного Закону визначено, що інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію: 1) про себе, що ідентифікує його як Користувача; 2) про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону. Користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з Користувачем, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена п. 2 ч. 1 ст. 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 ч. 1 ст. 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Вищенаведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що оспорювані договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року та кредитні договори №132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року є недійсними у зв`язку з тим, що на момент оформлення вказаних кредитних договорів та договору позики були відсутні його волевиявлення та внутрішня воля на їх укладення, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що передбачені законом підстави для визнання недійсними вказаних правочинів відсутні.

При цьому, як обґрунтовано зазначає суд у своїх висновках, без здійснення входу на сайт відповідачів з обранням персонального логіна і пароля для входу в особистий кабінет, отримання на вказаний у заявці номер мобільного телефону одноразового ідентифікатора кредитні договори між позивачем та відповідачами не були б укладені.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з його кредитної історії інформацію про договір позики № 1290965 від 02 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 02 липня 2020 року, № 17069698 від 02 липня 2020 року, то суд також обґрунтовано відмовив у її задоволенні, оскільки листом № 104 від 23 квітня 2021 року ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повідомило позивача ОСОБА_1 про видалення з його кредитної історії інформації про договір з ТОВ «Веллфін», про відсутність в його кредитній історії інформації про договір з ТОВ «Займер», а також, що позивач надав згоду ТОВ «СОС Кредит» на передання інформації щодо нього до бюро у зв`язку з укладенням кредитного договору № 17069698 від 02 липня 2020 року (а.с.240, том 1).

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.

Колегією суддів не приймаються до уваги покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав оцінки його доводам, що оспорювані договори він з відповідачами не укладав, оскільки це здійснила невідома особа від його імені шляхом реєстрації на декількох онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись особистими та персональними даними, оформила два кредити та одну позику з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій, оскільки такі доводи є припущеннями і не підтверджуються жодними доказами. Водночас, внесення до ЄРДР відомостей щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних позивачем правочинів.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 18 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: