ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 січня 2022 року

м. Харків

справа №6-183/11 (2-4254/10/12)

провадження №22-ц/818/109/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

заявник: державний виконавець Київського ВДВС ХМУЮ Сергєєва М.А.,

боржник: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за поданням державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ Сергєєва М.А. про обмеження права для виїзду за межі України ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року, постановлену суддею Садовським К.С., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2011 року державний виконавець Київського ВДВС ХМУЮ Сергєєв М.А., звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити права для виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без вилученого в неї закордонного паспорту до повного виконання нею рішення Київського районного суду м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 463404 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу у сумі 140 грн., а всього 463544 грн.

Обґрунтовуючи подання посилався на те, що боржником на даний час рішення суду не виконано.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року подання державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ Сергєєва М.А. задоволено. Тимчасово заборонено громадянину України боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , виїжджати за кордон України, без вилучення в неї закордонного паспорту, до повного виконання нею рішення Київського районного суду м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 463404 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу у сумі 140 грн., а всього - 463544 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що державним виконавцем не наведено жодного об`єктивного доказу того, що боржник ухилявся від виконання рішення суду, зазначає, що виконавець навів виключно свої міркування та припущення щодо такого невиконання, що не може бути підставою для обмеження боржника в праві виїзду за кордон. Вказує, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суд встановив лише невиконання рішення ОСОБА_1 у строк для добровільного виконання рішення суду. Звертає увагу на те, що сума стягнення за рішенням суду щодо невиконання якого встановлено обмеження у виїзді, зменшено втричі апеляційним судом. Зазначає, що в порядку виконання боргу з виконання рішення щодо боржника ОСОБА_1 продані дві квартири, вартість яких достатня для погашення заборгованості.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника суд першої інстанції виходив з того, що останній ухиляється від добровільного виконання рішення суду.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму заборгованості в розмірі 463 404грн. та витрати на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу в сумі 140грн., а всього стягнуто 463 544грн.

Рішення суду набрало законної сили.

На підставі вказаного рішення суду 23 вересня 2010 року Київським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист №2-4254/10/12 та пред`явлено на виконання до Київського ВДВС ХМУЮ

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень статті 377-1 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Отже, питання про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України вирішується за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст.377-1 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду). За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст.17 Закону №606-ХІV (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), примусове виконання яких здійснює ВДВС.

Право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом (ст.33 Конституції України). Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-ХІІ від 21 січня 1994 року (надалі Закон).

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 цього Закону (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено як підставу для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Зміст норм Закону України «Про виконавче провадження» передбачає юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакціях які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням є оціночним поняттям.

Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Можливість застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон або відсутність підстав для цього не пов`язуються прямо із обсягом здійснення виконавцем інших заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, законодавчих перешкод для одночасного застосування різних заходів із метою виконання рішення суду немає, а відповідні факти оцінюються в сукупності в кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин виконавчого провадження, дій (бездіяльності) боржника тощо. Водночас сторони виконавчого провадження (зокрема, боржник) не позбавлені права і можливості діяти за наявності для того підстав у виконавчому провадженні встановленим порядком з урахуванням зміни обставин, ступеня виконання рішення, наявності підстав для такого виконання, ставити питання про скасування обмежень тощо.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

З аналізу приписів ст.57 ЦПК України у системному зв`язку з п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакціях які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) вбачається, що на виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Як на підставу вимог подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець посилається на те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язання, рішення суду останнім не виконано, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування заходів примусового виконання рішення у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з тим, суд першої інстанції постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника не навів жодних мотивів та посилань на докази, які б давали підстави для задоволення подання державного виконавця.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала підлягає скасуванню, а подання залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року - скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ Сергєєва М.А. про обмеження права для виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 січня 2022 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова