справа № 756/2670/20 головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
провадження № 22-ц/824/1502/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач, ПАТ «Страхова компанія «Уніка» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, просило сягнути з відповідача на користь позивача суму збитків у розмірі 104 346,80 грн. та судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2018р. між ТОВ «ТРК Інвест» та ПрАТ «СК «УНІКА» укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №011096/4610/0000245 від 28.02.2018р., предметом якого є страхування транспортного засобу «Land Rover Range Rover», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Відповідно до умов Договору старування, позивач взяв на себе зобов`язання у разі страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 09.10.2018р. по вул. Борисоглібська, 6 в м. Києві відбулось зіткнення автомобіля «КІА Sorento», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 із застрахованим автомобілем. Внаслідок ДТП, застрахований автомобіль «Land Rover Range Rover», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , був пошкоджений. Позивач зазначає, що зіткнення відбулося в результаті порушення відповідачем правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 29.11.2018р. 27.11.2018р. на підставі рахунку №1000658 від 11.10.2018р. було складено страховий акт № 00275194 відповідно до якого 28.11.2018р. сплачено страхове відшкодування в розмірі 204 346,80 грн. шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок ТОВ « Віннер ЛЦКА», що підтверджується платіжним дорученням №056345.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ СК «ПЗУ Україна», позивач звернувся з відповідною регресною вимогою про відшкодування сплаченої позивачем суми страхового відшкодування, проте, в межах ліміту передбаченого Полісом, ПАТ СК «ПЗУ Україна» було сплачено на користь позивача кошти на загальну суму 100 000,00 грн. Таким чином, вважає, що у ПрАТ «СК «УНІКА» виникло право вимоги до ОСОБА_1 в розмірі 104 346,80 грн., у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2021 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» суму в розмірі 104 346 грн. 80коп. виплаченого страхового відшкодування та 2 102,00 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому, зазначає, що судом невірно встановлено правовідносини сторін. Вважає неправомірним ототожнення розміру договірного страхового відшкодування, яке виплатив позивач та розмір реальних збитків, яких зазначив потерпілий. Позивачем не надано належних доказів, що підтверджують фактичні витрати власника автомобіля «Land Rover Range Rover». Відповідачу не було надано процесуальної можливості спростувати докази позивача щодо розрахунку розміру реальних збитків, відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідка. Позивач ухилився від участі в проведенні експертизи, не надавши необхідні документи. На думку апелянта, зміст оскаржуваного рішення не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на ціну позову та обставини справи, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.02.2018р. між ТОВ « ТРК Інвест» та ПрАТ «СК «УНІКА» укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №011096/4610/0000245 від 28.02.2018р., предметом якого є страхування транспортного засобу «Land Rover Range Rover», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .

09.10.2018р. по вул. Борисоглібська,6 в м. Києві відбулось зіткнення автомобіля «КІА Sorento», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 із застрахованим автомобілем. Внаслідок ДТП, застрахований автомобіль «Land Rover Range Rover», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , був пошкоджений.

Позивач зазначає, щозіткнення відбулося в результаті порушення відповідачем правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 29.11.2018р.

27.11.2018 року на підставі рахунку №1000658 від 11.10.2018 року було складено страховий акт № 00275194 відповідно до якого 28.11.2018 року сплачено страхове відшкодування в розмірі 204 346,80 грн. шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок ТОВ «Віннер ЛЦКА», що підтверджується платіжним дорученням №056345.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ СК «ПЗУ Україна», позивач звернувся з відповідною регресною вимогою про відшкодування сплаченої позивачем суми страхового відшкодування, проте, в межах ліміту передбаченого Полісом, ПАТ СК «ПЗУ Україна» було сплачено на користь позивача кошти на загальну суму 100 000,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 є відповідальним за завдану шкоду внаслідок ДТП, яка мала місце 28.02.2018року, а тому пред`явлений позов до нього про відшкодування витрат, пов`язаних з відшкодуванням частини виплаченогострахового відшкодування, в розмірі 104 346грн. 80 коп., що є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки у разі нестачі ліміту страхового відшкодування для покриття шкоди у загальному розмірі, саме відповідач у даному випадку повинен відшкодувати різницю, яка не була покрита лімітом його відповідальності.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України,Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (п.2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц прийшла до висновку, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов'язанні.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, встановивши, що внаслідок ДТП власнику автомобіля «Land Rover Range Rover», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 було завдано відповідачем майнової шкоди на суму 204 346, 80 грн., що була відшкодована потерпілому позивачем, внаслідок чого до позивача, як до страховика потерпілого перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, а цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ СК «ПЗУ Україна», яка в межах ліміту передбаченого Полісом відшкодувала позивачу кошти на загальну суму 100 000,00 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пред`явлений позов про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в розмірі 104 346грн. 80коп. є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

При цьому, посилання апелянта на відсутність належних доказів, що підтверджують фактичні витрати власника автомобіля «Land Rover Range Rover» суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки вони є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів, також, розцінює критично та не приймає до уваги посилання апелянта на відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про виклик свідка, оскільки вимогами ЦПК України не визначено беззаперечного обов`язку суду викликати заявленого стороною свідка, а вказане процесуальне рішення приймається з урахуванням доказів, наявних в матеріалах справи та доцільності показань такого свідка. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відмова у задоволенні клопотання про виклик свідка не є обов`язковою та самостійною підставою для скасування судового рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Поряд з цим, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінкута тлумачення норм права на розсуд апелянта, який вважає, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж було встановлено судом, а саме, відшкодування в порядку регресу, однак при цьому, така позиція не ґрунтується на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовує висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду щодо обґрунтованості позовних вимог не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура