Єдиний унікальний номер 263/9199/20
Номер провадження 22-ц/804/49/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

представник позивача - Дегтярьов Євген Володимирович

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2021 року у складі суду Іванця О.Д., у цивільній справі про стягнення процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк»(надалі АТ «Альфа-Банк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками передбаченими ст.625 ЦК, за прострочення сплати боргу за кредитним договором, в уточненому позові зазначив наступне.

28 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 215/12-07-0282. Згідно з п.1.1. банк надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового призначення у використання грошові кошти в сумі 100 000дол. США. Свої зобов`язання позивач виконав, надав грошові кошти позичальнику, що підтверджується заявою на видачу готівки від 28.04.2007 року, проте, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 25.02.2021 року утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 73477,58 дол. США та за відсотками в розмірі 2997,58 дол. США.

Сторонами було визначено строк дії договору - до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів та за користування ними та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов договору. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів в додатковій угоді визначено - до 15 квітня 2022 року.

Рішенням суду №266/5948/18 від 20.08.2019 підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачки перед банком, встановлено, що вона не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, яким їй надано кредит строком до 15.04.2022 року, у задоволені позову відмовлено, у зв`язку з пропуском позовної давності.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було з відповідачки, у відповідності до ст.625 ЦК України підлягають стягненню проценти у межах строку позовної давності, що за період з 23.07.2017 по 25.02.2021 року складає суму заборгованості за ставкою 3% нарахованої на тіло кредиту - 7923,50дол.США, що еквівалентно 221455,49грн та суму заборгованості за ставкою 3% нарахованої на відсотки за користуванням кредитом 323,25дол.США, що еквівалентно 9034,46грн, а загалом 8246,75 дол. США, що еквівалентно 230489,95грн. Крім того позивач просив стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2021 року позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість зі сплати процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитним договором за період з 23.07.2017 по 25.02.2021 у сумі 8246,75дол. США, що еквівалентно 230489,95грн, яка складається з суми заборгованості за ставкою 3% нарахованої на тіло кредиту - 7923,50дол.США, що еквівалентно 221455,49грн, суми заборгованості за ставкою 3% нарахованої на відсотки за користуванням кредитом 323,25дол.США, що еквівалентно 9034,46грн та судовий збір у розмірі 3457,35грн.

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України в м. Маріуполі Донецької області повернути АТ «Альфа-Банк» надмірно сплачений судовий збір у розмірі 6195,77грн. за меморіальним ордером № 928397 від 27.02.2020 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що закінчення строку договору, який належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею обов`язків під час дії договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність грошового зобов`язання, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, за увесь час прострочення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення скасувати, та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що 28.04.2007 між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір, за яким їй були надані грошові кошти у розмірі 100 000дол. США зі сплатою 13% річних на поточні потреби, з кінцевим терміном погашення до 15.04.2014.

04.11.2011 сторонами було укладено додатковий договір № 5 про внесення змін до договору від 28.04.2007, який викладав попередній договір у новій редакції (по суті заміна попереднього) та договір № 6 про внесення змін до договору від 28.04.2007 - як продовження (уточнення) попереднього в частині графіку погашення, який був розрахований до 15.04.2022.

Окрім іншого, у договорі про внесення змін № 5 від 04.11.2011, як і попередній правочин, мав умову дострокового припинення дії договору: п. 4.4. у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених пп. 3.3.7., 3.3.8. цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такої зміни.

Вказана обставина, підтверджена документально, була детально вивчена під час розгляду справи № 266/5948/18, та відображена у рішенні Приморського районного суду м. Маріуполя від 20.08.2019 та постанові Донецького апеляційного суду від 04.12.2019. На підставі умов, вказаних у п. 4.4. договору про внесення змін № 5 від 04.11.2011 та відповідних бухгалтерських документів, досудових вимог банку було зроблено висновок, що кредитний договір № 215/12-07-0282 від 28.04.2007 (з усіма додатками) припинив свою дію 22.11.2012. Саме з цієї дати у позивача виникло право вимоги та почався перебіг позовної давності.

Відповідачка в ході розгляду справи не зверталась до суду із заявою про застосування строку позовної давності, оскільки вищезазначеними рішеннями судів чітко визначені ті факти, які не потребують додаткового доказування.

Судом задоволені позовні вимоги без жодного підтверджуючого заборгованість бухгалтерського документу, без виписки з особового рахунку, тобто без жодної перевірки фактичного існування зазначеної в позові суми боргу.

За весь період з моменту підписання останньої додаткової угоди № 6 від 04.11.2011, банк жодного разу не звернувся з питання врегулювання ситуації на досудовому етапі.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Відповідачка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на раніше прийняте рішення, яким позивачу вже відмовлялося в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності.

Представник позивача Дегтярьов Є.В. в суд апеляційної інстанції не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив рішення постановити на підставі наявних доказів та матеріалів справи.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Згідно з ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно кредитного договору № 215/12-07/0282 від 28.04.2007 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , відповідачка отримала грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 15.04.2014 року (т. 1 а.с. 81-87).

Між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди, якими змінено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15 процентів річних та кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту 15.04.2022 року ((т. 1 а.с. 88, 109-110).

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року у справі № 266/5948/18, у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, відмовлено. Підставами для відмови у задоволенні позову стали обставини, що у кредитному договорі має місце чітко визначений пункт, згідно якого у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту порушених прав з 22.11.2012 року, проте, банк звернувся до суду лише 03 жовтня 2018 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності.

У рішенні Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 04.12.2019 року, вказано, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 04.09.2018 року у ОСОБА_1 має місце заборгованість за кредитом у розмірі 73477,58 доларів США; 67687,12 доларів США - сума заборгованості за відсотками (т. 1 а.с. 168-177).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, закінчення строку договору, який належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про відмову у стягненні суми боргу за договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Законодавець визначив обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, є помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, під час вирішення спору враховує наведений висновок суду касаційної інстанції.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги є непереконливими.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не навів розрахунку заборгованості непереконливі, бо сума заборгованості по тілу кредиту була зазначена в рішенні Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року, яке відповідачка не оскаржувала.

Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розрахунок нарахування 3% річних на тіло кредиту та відсотки долучений до матеріалів справи, колегія суддів апеляційної інстанції його перевірила та погодилася з розміром підсумків.(т.1 а.с.225)

Крім того відповідачкою не наведено власного розрахунку на спростування вказаних позивачем сум.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ Альфа-Банк про стягнення заборгованості за трьома відсотками річних

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, порушень норм процесуального або матеріального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю.Лопатіна

О.М.Пономарьова