Номер провадження: 22-ц/813/2631/22
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 05.12.2019 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого вона позичила відповідачеві 5000 доларів США., а останній отримав і на підтвердження отримання вказаної суми надав їй відповідну розписку, в якій вказав строк повернення боргу до 10.02.2020 року з моменту отримання коштів. Однак, до цього часу вказана сума коштів їй не повернута, у зв`язку з чим позивачка просить стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 134859 грн., пеню в розмірі 6413,69 грн, проценти річних від простроченої суми 953,19 грн, моральну шкоду в розмірі 16000 грн, витрати за підготовку позовної заяви у розмірі 10000 грн., у судовий збір 1600 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

07 квітня 2021 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року, відповідно до якої позивач просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування дійсних обставин справи.

Зазначає, що факт написання ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів в борг підтверджує його повне розуміння правового значення відповідного документу.

ОСОБА_2 стверджує, що грошові кошти не отримував, проте на думку апелянта, відповідними твердженнями боржник вводить в оману суд і фальсифікує обставини справи.

Відповідачем не надано жодних доказів щодо неотримання грошової суми.

ОСОБА_2 відмовляється від виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, чим порушує законні права та інтереси позивача.

24 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому посилаючись на те, що розписка від 05.12.2019 року була написана відповідачем в рахунок забезпечення подальшого розрахунку за надану позивачем допомогу. Грошові кошти за вказаною розпискою позивачем відповідачу не передавались.

Обіцяну відповідачу допомогу позивачем надано не було.

Судом зазначено та не спростовується позивачем, що допитаний у судовому засіданні як свідок відповідач ( ОСОБА_2 ) повідомив, що розписку писав як гарантію грошової винагороди за майбутню допомогу в експорті продукції за кордон, грошові кошти від ОСОБА_1 не отримував, а дав їй кошти у розмірі 5000 доларів США за лист від НВП «Нива» ТОВ щодо відсутності матеріальних та інших претензій стосовно реєстрації подальшого використання знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вказує, що у цій справі судом прийнято покази свідка, оскільки вони стосуються природи спірних правовідносин, а не факту отримання коштів чи їх суми.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

26 січня 2022 року справу було призначено до розгляду.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Так, в матеріалах справи наявна розписка від 05.12.2019 року за підписом ОСОБА_2 про те, що він отримав від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 119000 грн. (сто дев`ятнадцять тисяч) 00 коп., що в еквіваленті за курсом НБУ складє 5000 доларів США, які зобов`язався повернути до 10.02.2020 року (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів 05.12.2019 р. та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 , оскільки розписка написана з метою вирішення питання щодо отримання майбутніх послуг від позивачки.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено.

Колегія не може погодитись із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано розписку від 05 грудня 2019 року (а.с. 6).

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів 05.12.2019 р. та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 , оскільки розписка написана з метою вирішення питання щодо отримання майбутніх послуг від позивачки.

При цьому посилаючись на те, що розписка від 05.12.2019 року була написана ОСОБА_2 в рахунок забезпечення подальшого розрахунку за надану позивачем допомогу. Грошові кошти за вказаною розпискою позивачем відповідачу не передавались. На підтвердження вказаних обставин зазначив, що допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 повідомив, що розписку писав як гарантію грошової винагороди за майбутню допомогу в експорті продукції за кордон, грошові кошти від ОСОБА_1 не отримував, а дав їй кошти у розмірі 5000 доларів США за лист від НВП «Нива» ТОВ щодо відсутності матеріальних та інших претензій стосовно реєстрації подальшого використання знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У цій справі судом першої інстанції прийнято покази свідка, оскільки вони стосуються природи спірних правовідносин, а не факту отримання коштів чи їх суми.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки оскаржуване рішення було прийнято на підставі показів допитаних у якості свідків відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які здійснюють сумісну співпрацю та підписали протокол про наміри з НВК «Нива» щодо подальшого використання знаку для товарів та послуг.

Позивач ОСОБА_1 не є стороною або підписантом вказаного протоколу про наміри.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, факт укладення договору позики та реальність цього договору відповідачем не спростовано, оскільки в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики недійсним не визнано, його безгрошовість беззаперечними доказами не доведена (стаття 1051 ЦК України).

При цьому, ця розписка складена відповідачем як фізичною особою, без зазначення про те, що вона складена у зв`язку із здійсненням сторонами підприємницької діяльності або у зв`язку із виконанням будь-якого іншого договору, в тому числі договору поставки. Суму позики у визначений строк, а саме до 10 лютого 2020 року відповідач не повернув, що свідчить про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми неповернутої позики в національній валюті України, розмір якої еквівалентний 5000 доларів США.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 пені, процентів річних та моральної шкоди колегія зазначає наступне.

Обгрунтовуючи позовні вимоги у відповідній частині ОСОБА_1 , як на підставу позову посилалась на ст.ст. 610-612 ЦК України та просила стягнути пеню та три відсотки річних за період з 10.02.2020 року по 05.05.2020 року.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

З огляду на відсутність підстав для стягнення пені за вказаний у позові період колегія суддів вважає, що позовні вимоги у відповідній частині задоволенню не підлягають.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 березня 1994 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Також відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа № 761/26293/16-ц відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.

За таких обставин, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Щодо судового збору

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Розмір задоволених позовних вимог ОСОБА_1 складає 86,9 % (137500 грн. х 100 % / 158216,88 грн).

За подання позовної заяви позивачем сплачено 1600 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги 2400 грн. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 3476 грн. (4000 грн. х 86,9 % / 100 %).

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову кошти у розмірі 137500 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 3476 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін