ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2201/21
Провадження №2/477/58/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання - Бітюковою С.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_3 про захист трудових прав,

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 03 жовтня 2019 року по 13 лютого 2020 року у сумі 16434 грн.

Зазначав, що за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2019 року з ОСОБА_3 на його користь було стягнуто: заборгованість із заробітної плати в сумі 4352 грн 20 коп, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 26842 грн відшкодування моральної шкоди - 3500 грн та 1500 грн витрат на правову допомогу. Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року за апеляційною скаргою представника відповідачки рішення Центрального районного суду м. Миколаєва було змінено в частині стягнення суми затримки із виплати заробітної плати, розмір якої зменшено до 13957 грн, а в іншій частині рішення залишено в силі.

Однак вказував, що і після рішення суду ОСОБА_3 не виплачувала йому заробітну плату, в зв`язку з чим він був вимушений звернутися до виконавчої служби за примусовим стягненням коштів. І лише 13 лютого 2020 року вони надійшли на його банківську картку.

Вважав, що відповідачка з 03 жовтня 2019 року по 13 лютого 2020 року продовжувала затримувати йому виплату заробітної плати. У цей період, без вихідних та святкових днів, було 90 робочих днів, і, з врахуванням встановленого судом розміру його середнього заробітку в розмірі 182 грн 60 коп в день, розмір затримки з виплати заробітної плати в цей період складає 16434 грн (90 днів х 182,6 грн), які і просив стягнути на свою користь.

Провадження в справі було відкрито в спрощеному порядку.

01 грудня 2021 року представником відповідачки було подано відзив на позовну заяву, в якій він просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що ОСОБА_3 отримала 05 лютого 2020 року постанову державного виконавця про відкриття провадження щодо стягнення коштів і відразу, добровільно, 10 лютого 2020 року банківським переказом сплатила позивачу кошти, тому вважав, що ним помилково визначено період затримки з виплати заробітної плати із дати прийняття рішення судом першої інстанції. До того ж суд апеляційної інстанції, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки із виплати заробітної плати застосував принцип співмірності, врахувавши всі обставини справи. Крім того посилався на пропуск позивачем тримісячний строк позовної давності, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки виходячи із рішення Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року неможливо ототожнювати заробітну плату та інші виплати, які зобов`язаний роботодавець сплати робітникові, та грошові кошти із затримки їх виплати, які розраховуються відповідно до постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.

Відповіді на відзив позивач не подав.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та просив задовольнити, зазначивши, що судом апеляційної інстанції не було донараховано вказані у позовній заяві 16434 грн, оскільки кошти він отримав із запізненням.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову із тих же підстав, що були й зазначені у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення та доводи позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних виснвоків.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, стс.тс. 2, 4, 5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,

невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст. 15 ЦК України).

Право громадян на працю та на її оплату забезпечується державою.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

З матеріалів справи убачається, що 09 січня 2019 року між позивачем та приватним підприємцем ОСОБА_3 був укладений трудовий договір №004-1 між працівником і фізичною особою, що використовує найману працю, за умовами якого приватний підприємець зобов`язалась оплачувати працю позивачу у розмірі 4 200 грн. на місяць.

30 березня 2019 року позивач звернувся до відповідачки із заявою, в якій стверджував, що 05 березня 2019 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням, але до часу звернення до суду не отримав заробітну плату, у зв`язку із чим просив терміново провести з ним розрахунок. Тому 12 червня 2019 року він звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовною заявою про стягнення із відповідачки заборгованості по заробітній платі в сумі 8400 грн, середнього заробітку за весь час затримки із виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку та моральної шкоди в сумі 10000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2019 року позов був задоволений частково: стягнуто із ОСОБА_3 на користь позивача 4352 грн 20 коп невиплаченої заробітної плати, а також 26842 грн 20 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3500 грн - компенсації моральної шкоди та 1500 витрат на правову допомогу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - зменшено суму середнього заробітку за час затримки до 13957 грн. В інші й частині рішення суду залишено без змін.

13 лютого 2020 року на розрахунковий рахунок позивача в АТ "КБ "Приватбанк" надійшли кошти на виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підтвердив обґрунтування рішення суду першої інстанції про законність підстав для стягнення такої виплати, в той же час визначив право зменшити розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Таким чином застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16. Цей принцип полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

Розмір відшкодування за час затримки суд апеляційної інстанції зменшив до 13 957 грн, що складало 52 % задоволеної судом першої інстанції суми.

Тобто суд апеляційної інстанції, зменшуючи розмір відшкодування за час затримки із виплати заробітної плати при звільненні, визначив цей розмір за весь час затримки, а не по час постановлення рішення суду першої інстанції.

До того ж з часу постановлення рішення суду Миколаївського апеляційного суду і до фактичного отримання позивачем коштів минув лише місяць.

Тому суд, беручи до уваги виписані вище обставини справи, з врахуванням застосованого судом апеляційної інстанції принципу співмірності при визначенні суми за весь час затримки розрахунку при звільненні, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки за рішенням суду він отримав повну сатисфакцію свого порушеного права. Суд не вважає, що виходячи із цього право позивача було порушено і воно підлягає відновленню стягненням додаткової грошовою компенсації з колишнього роботодавця.

За положеннями ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне визначити окреме судове засідання з вирішення питання про розподіл судових витрат між сторонами.

За викладеного, керуючись керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03 жовтня 2019 року по 13 лютого 2020 року в сумі 16434 грн - відмовити.

Призначити судове засідання з розгляду питання про розподіл судових витрат на 25 січня 2022 року о 08:30.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

В судовому засіданні було постановлено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 24 січня 2022 року.

Суддя Р.В. Козаченко