Справа № 756/2994/21
Провадження № 2/756/612/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року місто Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участю секретаря судових засідань - Тагієва Р.Д.,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 12 березні 1988 року позивач та третя особа по справі ОСОБА_4 уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , відповідач по справі. У квітні 2007 року позивач з дружиною, на той час, купили за спільні кошти квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно оформили право власності на квартиру на дружину ОСОБА_4 07 жовтня 2011 року позивач разом з дружиною подарували вищевказану квартиру ОСОБА_3 , (відповідачу по справі). 27.11.2015 між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 було розірвано шлюб на підставі рішення суду. Відповідач по справі, з 01.11.2006 по 30.11.2012 працювала на підприємстві з 100% іноземним капіталом «Азія», яке на той момент належало ОСОБА_3 . Після дарування квартири відповідачу, стосунки останньої з кожним роком погіршувались, донька отримала певну матеріальну цінність від батьків, а саме квартиру, та змінила фактично свою думку про батька. На кінець 2016 стосунки стали взагалі неприязні. 19.01.2017 донька ОСОБА_3 (колишній працівник позивача, до 30.11.2012) звернулась до Головного Управляння Держпраці у Київській області зі скаргою на ОСОБА_2 , з питанням про те, що позивач нібито порушує законодавство про працю. Аналогічні звернення були зроблені і до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві. А також до Деснянського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві. В подальшому, остання хотіла отруїти позивача, внаслідок чого в останнього виникли побоювання щодо себе. Всі вищевказані дії відповідача на думку позивача по справі свідчать про злісну невдячність обдарованого. Позивач добровільно пропонував відповідачу відписати на нього 1/2 квартири, задля уникнення будь-яких непорозумінь, але остання відмовилась. Як зазначає позивач, звернення до Держпраці та податкової служби із заявою колишнього працівника само по собі є аморальним явищем. Тому написання такої заяви має тягнути настання цивільно-правових наслідків. Такими наслідками закон визначає розірвання договору дарування, предметом якого є нерухоме майно. У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Неправдиву заяву в пожежну службу на батька, з наступною заявою в поліцію, теж є аморальним явищем, яке підтверджує негідну поведінку ОСОБА_3 . Як вбачається із нотаріально завіреної заяви, від 07.10.2011, приватним нотаріусом Г.В. Погребняк, серія ВРП номер: 380730, ОСОБА_2 надав згоду на дарування квартири, що була спільно набутим майном подружжя, тобто, фактично здійснив дарування квартири своїй донці, як майна що було набуте в шлюбі. За таких обставин, ОСОБА_2 вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав відповідачем.

Одночасно з поданням позовної заяви ОСОБА_2 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складається з двох житлових кімнат.

Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено та накладено арешт на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складається з двох житлових кімнат.

Постановою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 25.02.2021 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 05 березня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

19 квітня 2021 року на адресу Оболонського районного суду м. Києва від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Філоненко Я.В. надійшов відзив на позов, відповідно до якого на переконання представника відповідача позов є необґрунтованим та надуманим. Зазначається, зокрема, що позивач є неналежним суб`єктом звернення із позовом, оскільки договір дарування був укладений між третьою особою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 . Вказана квартира належала на праві приватної власності третій особі, за домовленістю із позивачем була подарована відповідачу на весілля. В свою чергу, позивач надавав нотаріальну заяву, що не заперечує проти укладання його дружиною договору дарування вказаної квартири їх спільній доньці - відповідачу. Вказаний факт не підлягає доведенню та визнається позивачем. Крім того, представник відповідача зазначає, що відсутні правові підстави щодо розірвання договору дарування у відповідності до ч. 1 ст. 727 ЦК України, оскільки правом вимагати розірвання договору дарування наділений лише дарувальник, тобто в цьому конкретному випадку - третя особа ОСОБА_4 , тоді як позивач є неналежним позивачем у даній справі. Також, зазначається, що за змістом ст.727 ЦК України розірванню договору дарування з підстав вчинення щодо дарувальника умисного злочину, повинен передувати обвинувальний вирок суду відносно обдарованого, який набрав законної сили. У даному випадку відсутнє навіть звернення до органів внутрішніх чправ із вказаною заявою. Звернення відповідача до податкової чи держпраці та до інших органів, не є аморальним явищем, а є реалізацією конституційного права особи. Висловлювання позивача у позовній заяві про загрозу його життю та здоров`ю, є надуманими, нічим не підтверджене, відповідачка не вживала жодних заходів щодо спричинення шкоди своєму батькові - позивачу. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що позивачем необґрунтовано з якого саме часу порушене його право, сам договір дарування укладено 07.10.2011, тобто минуло майже 10 років. У позові не вказана поважна причина для поновлення цього строку. У зв`язку із цим представник ОСОБА_3 - адвокат Філоненко Я.В. в задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю позовних вимог та їх недоведеністю і застосувати до заявлених позовних вимог строки позовної давності. Представником відповідача у відзиві також було заявлено вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача судові витрати, а саме витрати, які понесено на послуги адвоката у розмірі 14 000,00 грн.

19 квітня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Філоненко Я.В., в яких зазначено зокрема, наступне. 27.11.2015 шлюб між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва. 22.12.2015 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було відкрито провадження по цивільній справі №754/17322/15-ц про поділ майна подружжя. З моменту розлучення позивач вчиняє протиправні дії щодо третьої особи та її майна, вважає, що даний позов є надуманим та безпідставним, є нічим іншим як зловживання правом з мотивів помсти своїй колишній дружині, в тому числі через власних дітей. Крім того, представник відповідача зазначає, що відсутні правові підстави щодо розірвання договору дарування у відповідності до ч. 1 ст. 727 ЦК України, оскільки правом вимагати розірвання договору дарування наділений лише дарувальник, тобто в цьому конкретному випадку - третя особа ОСОБА_4 , тоді як позивач є неналежним позивачем у даній справі. Також, зазначається, що за змістом ст.727 ЦК України розірванню договору дарування з підстав вчинення щодо дарувальника умисного злочину, повинен передувати обвинувальний вирок суду відносно обдарованого, який набрав законної сили. У даному випадку відсутнє навіть звернення до органів внутрішніх чправ із вказаною заявою. Звернення відповідача до податкової чи держпраці та до інших органів, не є аморальним явищем, а є реалізацією конституційного права особи. Висловлювання позивача у позовній заяві про загрозу його життю та здоров`ю, є надуманими, нічим не підтверджене. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що позивачем необґрунтовано з якого саме часу порушене його право, сам договір дарування укладено 07.10.2011, тобто минуло майже 10 років. У позові не вказана поважна причина для поновлення цього строку. З огляду на викладене, представник третьої особи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

18 травня 2021 року на адресу суду від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, у якому , зокрема, позивач просить залишити відзив представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Філоненко Я.В. без розгляду, клопотання про стягнення з позивача понесених витрат на правову допомогу та заяву про застосування терміну позовної давності без розгляду, оскільки договір про надання адвокатської допомоги Філоненко Я.В. не підписаний відповідачем ОСОБА_3 , опис робіт підписаний односторонньо представником та не узгоджений відповідачем, а в чеку оплати адвокатських послуг відсутні відомості щодо платника таких послуг, що встановлює даний документ бездоказовим. Щодо заяви про застосування строків позовної давності, то зазначив, що загальною підставою для розірвання договору дарування є злісна невдячність обдарованого, 10 років з моменту підписання договору дарування закінчаться 07.10.2021, тому дана заява є недоречною, тому просить суд також залишити її без розгляду.

02 червня 2021 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 адвоката Філоненко Я.В. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в яких, зокрема, зазначено, що 14.04.2021 між ОСОБА_3 та адвокатом Філоненко Я.В. укладено договір про надання адвокатом правничої допомоги, та ОСОБА_3 було надіслано нотаріально завірену заяву на адресу суду про розгляд справи без її участі, вказані домисли позивача є введенням суду в оману, намагання позивача затягнути процес та відволікти від предмету позову. Щодо надання правової допомоги, то зазначає, що адвокатом Філоненко Я.В. були надані всі, передбачені законодавством документи для підтвердження понесення відповідних витрат, у тому числі й детальний опис робіт/послуг, виконаних адвокатом. Також, вимоги позивача у відповідь на відзив не відповідають нормам ЦПК України, а саме позивач просить суд відмовити у прийнятті відзиву з додатками, чим самим порушити принцип змагальності сторін, надавши перевагу доводам позивача, також суд процесуальне не має право залишити без розгляду клопотання про стягнення понесених судових витрат та заяву про застосування строків позовної давності. Просила відмовити у задоволенні безпідставного позову, як за пропуском строку позовної давності так із підстав зазначених у відзиві та поясненнях, стягнути з позивача понесені судові витрати.

04 жовтня 2021 року на адресу суду від позивача надійшли клопотання про витребування доказів по справі, а саме: витребування у ГУ ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) копії заяви ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві, з підстави якої виникла позапланова перевірка згідно Наказу №1051 від 15.02.2017 року; витребувати у Деснянського районного управління ДСНС України у м. Києві (вул. Кубанської України, 4-А, м. Київ, 02156) копії заяви ОСОБА_3 до Деснянського районного управління ДСНС України у м. Києві, з підстав якої останній видав рішення щодо події, яка виникла 20.02.2017 року за адресою: м. Київ, вул. Беретті, 6Б.

Ухвалою від 05.10.2021 клопотання позивача ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено. Витребувано у Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві на підставі якої була проведена позапланова перевірка, згідно наказу №1051 від 15.02.2017 року та у Деснянського районного управління ДСНС України у м. Києві (вул. Кубанської України, 4-А, м. Київ, 02156) належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_3 до Деснянського районного управління ДСНС України у м. Києві, на підставі якої було прийнято рішення щодо події, яка сталась 20.02.2017 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Протокольною ухвалою суду від 05.10.2021 підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті.

Інформація, яка витребовувалась ухвалою від 05.10.2021 Оболонським районним судом м. Києва, була отримана 01.11.2021 та 10.11.2021.

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло клопотання позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи від 10.01.2022 та заява про видачу копії ухвали суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири. Відповідно до відмітки спеціаліста Оболонського районного суду м.Києва вказане клопотання та заява ОСОБА_2 надійшли до суду електронною поштою, не скріплені електронним цифровим підписом.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року клопотання позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та заяву про видачу копії ухвали суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири було повернуто позивачу без розгляду.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача та третьої особи - адвокат Філоненко Я.В. у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити, задовольнити клопотання відповідача ОСОБА_3 про відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Заслухавши учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 1988 року між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 . Відділом реєстрації актів м. Фергана Республіка Узбекистан (а/з №231) було зареєстровано шлюб.

11 квітня 2007 року між ОСОБА_5 (продавець) та третьою особою ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_4 . Договір купівлі-продажу укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Явдюк Н.А. , зареєстровано в реєстрі за №659 (а.с.137 том 1).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_4 була набута подружжям під час шлюбу і належала їм на праві спільної сумісної власності.

07 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення свїх дій та діючи добровільно, подарувала, а обдарована прийняла в дар квартиру під номером АДРЕСА_4 . За цим договором дарувальниця передає зазначене нерухоме майно у власність обдарованої безоплатно та безумовно. Сторони підтвердили, що : вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; договір укладається дарувальницею за письмовою згодою її чоловіка - ОСОБА_2 , справжність підпису якого на заяві засвідчено ПогребнякомГ.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 07.10.2011, за реєстровим №6957, яка зберігається у справах приватного нотаріуса і зміст якої доведено до відома обдарованої. Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В. , зареєстровано в реєстрі за №6959 (а.с.139 том 1).

Цього ж дня, 07 жовтня 2011 року ОСОБА_2 було надано згоду на дарування його дружиною ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 , набутої ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі, на ім`я їх доньки - ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В. та зареєстровано в реєстрі під №6957 (а.с.9 том 1).

Відповідачем зареєстровано право власності на квартири АДРЕСА_4 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.01.2021 (а.с.10-11 том 1).

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27 листопада 2015 року, шлюб зареєстрований 12 березня 1988 року між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 . Відділом реєстрації актів м. Фергана Республіка Узбекистан (а/з №231) був розірваний (а.с. 7-8 том 1).

Згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровувавному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку.

Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.

Проте, законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування - у випадку вчинення обдаровуваним протиправних та аморальних дій відносно особи дарувальника.

У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника, причому незалежно від того, чи був договір дарування укладений з обов`язком передати дарунок у майбутньому, чи дарунок вже був переданий дарувальником та прийнятий обдаровуваним. До таких підстав відносить умисне вчинення злочину проти життя, здоров`я, власності дарувальника. Правова характеристика умисного злочину надається статтею 24 КК України (злочин вважається умисно вчиненим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (прямий умисел), або хоча і не бажала, але свідомо припускала їх настання (непрямий умисел). Слід врахувати, що для застосування ст. 727 ЦК України, обов`язковою умовою повинна бути наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин. Крім того, що у випадках встановлених вказаною статтею, право на розірвання договору, виникає з певних моментів: з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Злочин сам по собі є аморальним явищем. Тому вчинення злочину має тягнути настання цивільно-правових наслідків. Такими наслідками закон визначає розірвання договору дарування, предметом якого є нерухоме майно. У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника. Суд враховує, що для розірвання договорів на підстав ст. 727 ЦК України, слід встановити вину відповідача, яка в силу вимог ст.62 Конституції України, має бути підтверджена відповідним судовим рішенням.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як зазначено у ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про наявність підстав для розірвання договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , оскільки обставини звернення доньки ОСОБА_3 , як колишнього працівника підприємства керівником якого на той момент був позивач до Головного Управляння Держпраці у Київській області зі скаргою на ОСОБА_2 , що позивач нібито порушує законодавство про працю та до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві, Деснянського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві, якими, зокрема, обґрунтовував позивач свої позовні вимоги про розірвання спірного договору дарування, не є підставами, за якими можливо розірвати цей договір, оскільки підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника визначені у статті 727 ЦК України і розширеному тлумаченню не підлягають.

При цьому, позивачем ОСОБА_2 не доведено наявності намірів відповідачки ОСОБА_3 його отруїти.

Крім того, слід зазначити, що погіршення стосунків сторін після укладення правочину та не спілкування відповідача з позивачем не можуть бути підставою для розірвання спірного договору дарування.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо розірвання договору дарування від 07.10.2011 у частині 1/2 спірної квартири, не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача не знайшли свого підтвердження.

У зв`язку з відмовою в задоволенні вищевказаної позовної вимоги, вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 квартири, за адресою: АДРЕСА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки вона є похідною від вимоги про розірвання договору дарування.

Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності суд зазначає, що відмова в позові через пропуск позовної давності можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при одночасному пропуску позовної давності в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу) ( п.5 ч.2 ст.258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018р у справі 575/476/16-ц.

Враховуючи наведене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на їх недоведеність позивачем.

Ухвалою суду від 25.02.2021 за заявою позивача в порядку забезпечення позову було накладено арешт на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складається з двох житлових кімнат (а.с.28-30).

Згідно із частинами 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що у задоволенні позову було відмовлено, суд вважає що вжиті ухвалою суду від 25.02.2021 заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Що стосується вимог про відшкодування позивачем на користь відповідача ОСОБА_3 , витрат на правничу допомогу у розмірі 14000,00 грн. слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири розглядалась судом за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи особливості розгляду справи у загальному позовному провадженні, відповідна заява стороною про понесення витрат на правничу допомогу має бути подана до стадії судових дебатів. Як убачається із матеріалів справи, адвокат Філоненко Я.В. подала відповідну встановлений ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У обґрунтування заяви про понесені відповідачем витрат на правничу допомогу, адвокат Філоненко Я.В. подала договір про надання правової допомоги від 14.04.2021 укладений між адвокатом Філоненко Я.В. та Кім В.В., детальний опис робіт (наданих адвокатом послуг) по Договору-доручення про надання адвокатом правничої допомоги від 14.04.2021, копію квитанції про оплату адвокатських послуг Філоненко Я.В. від 16.04.2021.

У договору про надання адвокатом правничої допомоги від 14.04.2021 адвокатом Філоненко Я.В. та Кім В.В. погоджено, що ціна виконання цього доручення визначається сторонами за домовленістю.

Згідно детального опису робіт (наданих адвокатом послуг) по Договору-доручення про надання адвокатом правничої допомоги від 14.04.2021 адвокатом Філоненко Я.В. було надано правничі (адвокатські) послуги. Вартість часу роботи адвоката становить 2000 грн. Консультація та аналіз документів - 2000 грн., складання відзиву на позовну заяву - 6000 грн., участь у трьох судових засіданнях у Оболонському районному суді м. Києва - 6000 грн. Всього витраченого адвокатом часу на надання послуг: 7 годин. Оплата здійснюється банківським переказом з призначенням платежу.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом Філоненко Я.В. надано копію чека від 16.04.2021 № 916884 про перерахування ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 коштів із призначенням платежу «оплата адвокатських послуг».

Крім того, слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), що узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 22.01.2021 року в праві 925/1137/19.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07. 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги доводи позивача щодо завищення розміру заявлених заявником витрат на правову допомогу, а також ураховуючи критерій складності справи, ціну позову, досвід адвоката (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2452 від 20.02.2012), принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. тобто 50 % від попередньо заявленої суми. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Філоненко Я.В. про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про часткове розірвання договору дарування у частині 1/2 квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 25.02.2021 у справі №756/2994/21, а саме - у вигляді накладення арешту на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складається з двох житлових кімнат.

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 25.02.2021 у справі №756/2994/21, зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19 січня 2022 року.

Відомості про сторін:

1. Позивач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

2. Відповідач: ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_8 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

3. Третя особа: ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Суддя М.М. Ткач