Єдиний унікальний номер 264/960/21
Номер провадження 22-ц/804/93/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2021 року у складі суду Мушкета О.О., у цивільній справі про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суду із позовом до ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування своїх вимог зазначила наступні обставини.

З 31 січня 2012 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 25.11.2013 року за рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2013 року розірвано. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідач перестав піклуватись про дитину, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, ніяким чином не приймає участі у вихованні та утриманні, не дбає про його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09.10.2013 року з відповідача стягуються на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18.09.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Однак відповідач рішення суду не виконує, кошти на утримання дитини не сплачує, у зв`язку з чим станом на 21.01.2021 утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 68953,35грн.

Оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, нею подано заяву до поліції та відносно відповідача 19.12.2020 було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 164 КК України, за фактом ухилення від сплати аліментів.

Просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 та стягнути витрати на надання правової допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Довженко В.І. про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довела та не надала суду беззаперечних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини внаслідок позбавлення його батька батьківських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Відсутність спільної мови відповідача з позивачем та конфліктні стосунки не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з рішенням, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального прав, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що в рішенні суд голослівно зазначив, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що він хоч і не цілком належно виконував свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, зважаючи на життєві обставини, однак і не нехтував ними. На сьогоднішній день має дохід, з початку 2021 року регулярно сплачує аліменти на утримання сина, має намір погасити всю заборгованість, купує дитині іграшки, бажає відновити стосунки з дитиною та брати участь у його вихованні.

Проте, суд не врахував, що всі ці дії відбулись вже після подання позову про позбавлення батьківських прав та є штучним створенням відповідачем доказів для відмови у задоволенні позову.

З копії смс-повідомлення вбачається, що відповідач погоджувався на позбавлення батьківських прав у разі відмови позивачки від стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

Судом не надано будь-якої оцінки висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, який є необґрунтованим.

Відповідач піддає небезпеці життя та здоров`я малолітнього сина, що підтверджено листом директора КНП «ЦПМСД № 2» від 29.01.2021 № 86-2139-86.1, так як станом здоров`я дитини опікується лише мати.

Відсутність доказів застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, свідчить лише про неналежне виконання даними органами своїх службових обов`язків.

При наявності заборгованості по сплаті аліментів в сумі 68953,35грн, відповідач знайшов 13500грн для оплати правової допомоги адвоката, який допомагав штучно створити докази. При цьому, суд стягуючи з позивачки на користь відповідача 6000грн, не врахував, що позивачка діяла в інтересах малолітнього сина і для її звернення до суду були підстави. Суд не обґрунтував розмір стягнутої з позивачки на користь відповідача правової допомоги та не навів розрахунок.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Позивачка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність заперечував проти вимог скарги, просив відмовити у її задоволенні з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради - в суд апеляційної інстанції не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідач ОСОБА_3 скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому виклав свої заперечення проти доводів скарги та навів доводи щодо його законності, які полягають в сплаті аліментів, перепони у спілкуванні з дитиною створює позивач, яка не довела його свідомого нехтування виконання обов`язків батька, крім того рішення суду узгоджується з обґрунтованим висновком органу опіки та піклування.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

За виконавчим листом, виданим 21.10.2013 року по рішенню Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09.10.2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18.09.2013 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15,16, 29).

Відповідно до довідки № 7, виданої ДНЗ «Ясла-садок № 157 «Зоряний» від 19.01.2021 року, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував дошкільний навчальний заклад з 01.09.2015 року по 31.05.2018 року. За час перебування дитини у закладі, батько дитини не відвідував батьківські збори, не приводив та не забирав дитину з дитячого садка, тобто, не приймав участі у вихованні. (а.с. 17).

Згідно акту № 15 про фактичне проживання, виданого головою КСН СЕЛ. «Мирний» від 19.01.2021 року, дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачкою та її чоловіком ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Згідно довідки КЗ «Маріупольська ЗОШ І-ІІІ ступенів № 50» № 293 від 25.01.2021 року, ОСОБА_3 не приймає належної участі у вихованні дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не цікавиться шкільним життям дитини (а.с. 24).

Згідно довідки КНП Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Маріуполя» № 86-2139-86.1 від 29.01.2021 року, станом здоров?я дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 піклується мати, батько дитини - ОСОБА_3 станом здоров?я дитини не піклується (а.с. 25).

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2013 року, шлюб укладений 31.01.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано Позивачка змінила прізвище з ОСОБА_1 на « ОСОБА_1 », згідно свідоцтва серії НОМЕР_2 (а.с. 27, 28).

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 вбачається, що 21.09.2018 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 30).

За витягом з ЄРДР № 0000455 від 19.12.2020 року, відносно ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 164 КК України за фактом ухилення від сплати аліментів (а.с. 31).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах № 42334216-9 від 20.01.2021, заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів станом на 20.01.2021 року складає 68953,35грн (а.с. 32,33).

З Епікризу № 2630, вбачається, що ОСОБА_3 1989 року народження знаходився на стаціонарному лікуванні в наркологічному відділенні КЛПУ «ГПБ № 7» м. Маріуполя з 17.10.2012 по 29.10.2012, було встановлено діагноз: психічний і поведінковий розлад в результаті вживання алкоголю, стан відміни переважно галлюцинаторне (а.с. 115).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ даної категорії Конвенцію про права дитини, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.07.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

В рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (§ 54).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Савіни проти України, пункт 49 рішення у справі Хант проти України ).

Отже, у цьому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу, не є абсолютним.

У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Зазначена підстава поставлена відповідачу ОСОБА_3 в провину. Втім, поняття ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є оціночним і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену в численних постановах, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Обставин, які підпадають під визначення дій особи, як ухилення від виконання батьківських обов`язків не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (§ 100).

Таким чином, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав з дотриманням статтей 8, 9 Конвенції про права дитини (наприклад, пункт 59 рішення Європейського Суду у справі Ньяоре проти Франції ), де на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, які є надзвичайно важливими.

Оцінка якнайкращих інтересів дитини включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (пункт 1 статті 3)).

Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі Мамчур проти України , заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі М.С. проти України , заява № 2091/13).

Аналіз практики Європейського Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Разом з тим, докази, що відповідач знаходиться на обліку в органах з питань захисту прав дітей та/або попереджався про необхідність зміни свого ставлення до виховання дитини, - в матеріалах справи відсутні.

В оскаржуваному рішенні суд окреслив низку заходів, які могли бути, але не були використані позивачем, для здобуття в досудовому порядку переконливих доказів умисного нехтування відповідачем своїми батьківськими правами відносно дитини.

При цьому довідки зі школи, лікарні щодо зацікавленості шкільним життям та здоров`ям дитини, які надані лише з боку матері самі по собі не свідчать про ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків по відношенню до сина, що може тягнути наслідок у вигляді позбавлення його батьківських прав і припинення юридичного зв`язку із дитиною на подальше.

Як цілком слушно зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, позивачка дійсно, не довела, доцільність захисту прав і інтересів дитини саме шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав.

Наявний в матеріалах справи епікриз про знаходження ОСОБА_3 з 17.10.2012 по 29.10.2012 на стаціонарному лікуванні в наркологічному відділенні КЛПУ «ГПБ № 7» м. Маріуполя не є тією виключною характеристикою щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, адже даних, які б свідчили про перебування відповідача на психіатричному чи наркологічному обліку, визнання його недієздатним або обмежено дієздатним, немає.

Судом першої інстанції також взято до уваги висновок органу опіки та піклування, який не підтверджує схвалення такого крайнього заходу юридичного розірвання сімейних стосунків батько-дитина в найкращих інтересах малолітнього ОСОБА_5 2012р.н. та вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . У висновку, зокрема зазначено, що ОСОБА_3 , який був присутній на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, висловив непогодження щодо позбавлення його батьківських прав та готовність виправляти ситуацію, брати участь у вихованні дитини, налагоджувати відносини та спілкуватись з сином.

Як правильно дійшов висновку суд першої інстанції, позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

У даній справі позивачем не представлено доказів про безрезультатність досудових процедур і заходів впливу компетентних органів щодо відповідача, як підстави для застосування такого наслідку як розлучення дитини із батьком і впевненого твердження, що таке розлучення здійснюється в якнайкращих інтересах дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував, положення міжнародно-правових актів, ратифікованих Україною, і національного сімейного законодавства, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведення належними, достовірними і допустимими доказами, факту свідомого нехтування ОСОБА_3 батьківськими обов`язками, умисне і винне ухилення його від виконання своїх обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги, що суд стягуючи з позивачки на користь відповідача 6000грн, не врахував, що позивачка діяла в інтересах малолітнього сина і для її звернення до суду були підстави. Суд не обґрунтував розмір стягнутої з позивачки на користь відповідача правової допомоги та не навів розрахунок - непереконливі.

У відповідності до положень п.2 ч.2 ст.141 ЦК України витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Суд першої інстанції не втручаючись у взаємовідносини між адвокатом та відповідачем щодо погодження розміру гонорару, врахував, що звернення з позовом відбулося з метою захисту прав малолітнього, а тому зменшив суму стягнення більше ніж вдвоє.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

При розгляді даної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції врахувала позицію Верховного Суду викладену в постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.М. Барков

С.А. Зайцева