Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Київ

справа № 715/404/20

провадження № 61-10256св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2020 року у складі колегії суддів: Половінкіна Н. Ю., Владичана А. І., Кулянди М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Позовну заяву мотивовано тим, що банк набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Колишній власник ОСОБА_1 втратила право користування зазначеною квартирою, проте продовжує користуватися нею.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, АТ «Альфа-Банк» просило визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 10 березня 2020 року Глибоцький районний суд Чернівецької області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не довів проживання ОСОБА_1 у квартирі, а тому враховуючи статтю 41 Конституції України, частину першу статті 37, статтю 40 Закону України «Про іпотеку», частину першу статті 383, частину першу статті 391 ЦК України, частину першу статті 72 ЖК Української РСР, статтю 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відсутні підстави для захисту права власності АТ «Альфа-Банк» шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 11 червня 2020 року Чернівецький апеляційний суд апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнив, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року в частині відмови у позові АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном скасував.

Позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном задовольнив.

Визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судові витрати в сумі 5 255,00 грн.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що відмовляючи у захисті права власності АТ «Альфа-Банк» шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою з підстав, передбачених статтею 72 ЖК Української РСР, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги АТ «Альфа-Банк» не заявляло.

Право ОСОБА_1 на користування квартирою втрачено у зв`язку з припиненням права власності, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не покладе на останню надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки ОСОБА_1 має право користування іншим житлом, а тому право власності АТ «Альфа-Банк» може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 07 жовтня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 зазначає застосування судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування статті 109 ЖК Української РСР, зокрема, щодо того, що якщо спірна квартира була придбана до укладення кредитного договору та не за кредитні кошти, то відсутні підстави як для виселення, так і для зняття з реєстрації, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17; відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом на підставі статті 391 ЦК України у разі відсутності її реєстрації у такому житлі, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом за позовом банку за умови наявності судового рішення про визнання реєстрації права власності за таким банком незаконною.

Крім того, ОСОБА_1 оскаржує судове рішення з підстави передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет спору відсутній, оскільки вона з листопада 2019 року не користується квартирою та не створює перешкод у користуванні позивачу; на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції, було чинне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року у справі № 715/2669/19 про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком; відповідач не повідомлена про розгляд справи у суді апеляційної інстанції та не мала можливості надати відзив та докази.

У грудні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому АТ «Альфа-Банк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 11 серпня 2006 року акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 квітня 2019 року № 164151040, зареєстровано право власності за акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 49,8 кв. м, житловою площею 36,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення від 15 жовтня 2019 року № 5/2019 припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникло у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 15 жовтня 2019 року є AT «Альфа Банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 109 ЖК Української РСР, зокрема щодо того, що якщо спірна квартира була придбана до укладення кредитного договору та не за кредитні кошти, то відсутні підстави як для виселення, так і для зняття з реєстрації, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17;

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом на підставі статті 391 ЦК України у разі відсутності її реєстрації у такому житлі, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом за позовом банку за умови наявності судового рішення про визнання реєстрації права власності за таким банком незаконною;

пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: підстава, передбачена пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише в частині позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що відповідач не зареєстрована у спірному приміщенні, тому і позовна вимога про визнання її такою, що втратила право користування житлом не може бути задоволена.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації це внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом першої інстанції установлено, що згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання головного управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , а не у спірній квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до вищевикладеного, реєстрація за місцем проживання особи свідчить про те, що за наявності підстав, можуть розглядатися позовні вимоги до неї про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, остання не зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Зазначене свідчить про те, що у позивача відсутні підстави вимагати усунення свого порушеного права від ОСОБА_1 у спосіб, заявлений банком, оскільки визначальним для захисту права на підставі статті 72 ЖК Української РСР про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є наявність у відповідача зареєстрованого місця проживання за цією адресою.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою та правильно відмовив у задоволенні позову.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині визнання особи такою, втратила право користування квартирою, невірно встановив характер спірних правовідносин і неправильно застосував норми матеріального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов в частині визнання особи такою, що втратила право користування майном, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 на користування спірною квартирою втрачено у зв`язку з припиненням права власності, тому визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням не покладе на останню надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки вона має право користування іншим житлом.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з указаним висновком суду апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Звертаючись до суду з указаним позовом, банк просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, посилаючись на те, що новим власником цієї квартири є АТ «Альфа Банк», а відповідач, як колишній власник, продовжує користуватися майном та відмовляється добровільно звільнити його.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання особи такою, що втратила право користування майном правильно виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідача у вказаній квартирі.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання позивача на статтю 109 ЖК Української РСР, оскільки банк просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ураховуючи відсутність як реєстрації так і фактичного проживання у житлі.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не була повідомлена про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, не мала можливості подати відзив на докази не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Судові повістки двічі направлені судом за місцем реєстрації відповідача та повернуті з відмітками «за заявою відправника (одержувача)» та «адресат відмовився».

Частиною дев`ятою статті 130 ЦПК України передбачено, щоуразі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що апеляційним судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17 щодо виселення особи у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Так, у справі № 201/7237/17 встановлено, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обгрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. У справі № 201/7237/17 установлено, що у квартирі відповідачі не проживають з поважних причин, оскільки банк чинить їм перешкоди у проживанні, не допускає їх до жилого приміщення, де залишилися їх особисті речі. Жиле приміщення вони самостійно у добровільному порядку не покидали. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули жиле приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються. Банк, як новий власник квартири, з вимогами про виселення відповідачів до суду не звертався, такі позовні вимоги у вказаній справі банком не заявлялись. Тому апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку про подібність правовідносин у справі, що переглядається № 715/404/20 та у справі № 201/7237/17, оскільки в обох випадках позивач не довів, що відповідач (відповідачі) чинить перешкоди у користуванні майном. Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц (провадження № 61-32521св18), зазначеній заявником, суд дійшов висновку про те, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.Верховний Суд погодився із висновком місцевого суду про відмову у позові, із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із припиненням їх права користування спірною квартирою, належить відмовити. Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, апеляційний суд вищевказаного не врахував, дійшов неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, керуючись лише положеннями статті 391 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17 (провадження № 61-34728св18), про яку зазначав заявник, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність підстав для задоволення позову, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови виселення попереднього власника із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого жилого приміщення не допускається. У цій категорії справ, захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

У зазначених постановах у справах № 752/19356/16-ц та № 405/3/17 Верховний Суд висловився про необхідність дотримання балансу прав та інтересів сторін та врахування вимог статті 109 ЖК Української РСР при вирішенні питання про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, банк звертаючись до суду з указаним позовом вимог про виселення відповідача зі спірної квартири не заявляв.

Зважаючи на вищевикладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пред`явлений позов безпідставний, у зв`язку з чим він не підлягає задоволенню.

Cкасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силісудове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силірішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання особи такою,що втратила право на користування майном.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року, то з АТ «Альфа-Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 4 204,00 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2020 року скасувати та залишити в силірішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року.

Стягнути з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 4 204,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Ігнатенком В. М.