ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 676/2097/21

Провадження № 22-ц/4820/120/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №676/2097/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року (суддя Шевцова Л.М., повне судове рішення складено 20 жовтня 2021 року) та додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 вказувала, що з вересня 2006 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, проте у зв`язку із погіршенням сімейних стосунків вона 02.02.2021 подала до суду позов про розірвання шлюбу. А тому, в порядку поділу майна подружжя, а саме: автомобіля марки «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, право власності на який оформлено на ОСОБА_1 , просила припинити її право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля і стягнути із відповідача на її користь компенсацію Ѕ частини вартості спірного майна.

29 липня 2021 року ОСОБА_2 подала заяву про зміну предмету позову, в обґрунтування якої вказувала, що згідно проведеної експертизи ринкова вартість спірного автомобіля становить 151 809 грн, а тому розмір частки кожного із подружжя у праві власності на автомобіль у грошовому еквіваленті становить по 75 904,50 грн. Позивачка зазначає, що оскільки відповідач штучно затягував строки проведення судової експертизи, відмовився сплатити вартість Ѕ частини автомобіля у добровільному порядку, повідомив, що буде ухилятися від виконання рішення суду про поділ майна, тому ОСОБА_2 просила припинити право власності ОСОБА_1 на автомобіль «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, тип D.3 GENEREL легковий, шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; присудити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну йому Ѕ частки у праві власності на спірний автомобіль у розмірі 75950 грн з депозитного рахунку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, що внесена ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску та стягнути із ОСОБА_1 понесені ОСОБА_2 судові витрати.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, тип D.3 GENEREL легковий, шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , двигун Р.1 1984.

Припинено право власності ОСОБА_1 на автомобіль марки «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, тип D.3 GENEREL легковий, шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , двигун Р.1 1984.

Присуджено на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну йому 1/2 частку в праві власності на автомобіль марки «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, тип D.3 GENEREL легковий, шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , двигун Р.1 1984, у розмірі 75950 грн з депозитного рахунку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, що внесена ОСОБА_2 згідно з квитанцією № 0.0..1 від 23.07.2021 через Кам`янець-Подільське відділення №1 Хмельницької філії АТ КБ «ПриватБанк» на суму 75 950 грн.

Додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в розмірі 9347,81 грн з яких: 2347,81 грн судових витрат та 7000 грн на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує, що ОСОБА_2 вимагає у нього кошти за транспортний засіб у сумі, яка на сьогоднішній день в декілька разів перевищує вартість спірного автомобіля, з чим він не погоджується, адже відповідно до висновку від 23.09.2021 вартість авто складає 70185,18 грн, відтак сума Ѕ частки позивачки становить 35092,59 грн. Також, апелянт посилається на те, що спірний автомобіль знаходиться у його розпорядженні, тоді як позивачка немає посвідчення водія та не може керувати ним. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що вартість транспортного засобу у розмірі 151809 грн, яка визначена експертом є завищеною, адже автомобіль був придбаний за значно меншу вартість, його було привезено із закордону; він мав певні пошкодження та механічні дефекти, які сьогодні періодично проявляються та потребують ремонту.

ОСОБА_1 вважає, що висновком експертизи не вірно встановлено вартість автомобіля, не враховано заміну певних деталей та запчастин в ньому, що впливає на стан авто та його експлуатацію, у зв`язку із чим необхідно провести повторну експертизу для визначення ринкової вартості транспортного засобу. Разом з тим, як вказує апелянт, судом не досліджувалось питання про походження коштів, що були витрачені на придбання спірного автомобіля, джерело їх отримання, не встановлені обставини, за чиї кошти придбано автомобіль, що суттєво впливає на віднесення цього майна до особистої власності одного із подружжя.

Зважаючи на викладене, апелянт просить змінити рішення суду та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 Ѕ частини грошової компенсації (у сумі визначеною повторною експертизою) за спірне майно, у зв`язку з чим припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Також, не погоджуючись із додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначає, що позивачкою було сплачено 454 грн за подання заяви про забезпечення позову, в якій їй відмовлено, а тому апелянт вважає, що в цій частині оскаржуване додаткове рішення підлягає до зміни. Крім того, як вказує ОСОБА_1 , розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та не співмірним розміру позовних вимог, адже безпосередньої участі у судових засіданнях адвокат Антощук А.О. не приймала.

Враховуючи вищезазначене, апелянт просив суд скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу в повному об`ємі.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року, поданого ОСОБА_2 через свого представника, позивачка погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивачка вказує, що твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 вимагала у нього кошти не відповідає дійсності, адже 29.07.2021 позивачка звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову та просила суд визнати право власності на автомобіль, а тому з 29.07.2021 суд не розглядав позовну вимогу про стягнення із відповідача на користь позивачки коштів. Також, ОСОБА_2 зазначає, що ринкова вартість спірного автомобіля у розмірі 151 809 грн була визначена судовим експертом, який був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків, при цьому виготовлений ним висновок за формою та змістом відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Крім того, як зазначає представник позивачки, посилання відповідача на те, що спірний автомобіль є майже зруйнованим та технічно несправним не відповідає дійсності, оскільки доказів на підтвердження цих обставин надано не було. Також те, що автомобіль не може бути у власності позивачки, оскільки вона не має посвідчення водія є хибним твердженням апелянта, адже приписи цивільного законодавства не ставлять у залежність можливість особи набути право власності на автомобіль від наявності або відсутності у неї посвідчення водія.

Позивачка вважає, що твердження ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не досліджувалось питання походження коштів, за рахунок якого подружжя придбало спірний автомобіль, є невірним, оскільки суд встановив, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя. А посилання апелянта на те, що автомобіль було придбано за рахунок коштів його батька та що внесені позивачкою на депозитний рахунок суду кошти були викрадені із дому його батька не є доведеними.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення, поданим ОСОБА_2 через свого представника, позивачка погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване додаткове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_2 зазначає, що сплачені нею 454 грн - це судовий збір, який позивачка сплатила за подання заяви про забезпечення позову і оскільки позов було задоволено повністю, тому всі без виключення судові витрати, що понесла позивачка у зв`язку із судовим розглядом справи, підлягають стягненню виключно з відповідача.

Також позивачка вважає, що апеляційна вимога про стягнення лише 1000 грн витрат на правничу правову допомогу є не вірною, оскільки відповідач надає суду недостовірні пояснення, адже представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 приймала участь у судових засіданнях 05.05.2021, 31.08.2021 та 12.10.2021. Позивачка вважає, що апеляційні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не обґрунтовані належним чином та необхідними доказами; заявлені з порушенням встановленого законом порядку; є штучно створеними та містять недостовірну інформацію.

Справа розглядається в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

І відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення, постановленого за відсутністю учасників справи є дата складення повного судового рішення 21 січня 2022 року.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

23.12.2021 та 04.01.2022 представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 направила до суду ідентичні клопотання про: проведення етапу підготовки розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції у відповідність до вимог ст. 365 ЦПК України; призначення апеляційної скарги ОСОБА_1 до апеляційного розгляду з повідомленням учасників справи; дослідження запису судового засідання по цій справі від 31.08.2021; виклик і допит в судовому засідання у якості свідка ОСОБА_1 ; витребування у ОСОБА_1 оригіналів документів, що підтверджують факт отримання у ОСОБА_1 коштів на придбання автомобіля; призначення судової технічної експертизи оригіналів таких документів з відповідним переліком питань; виклик в судове засідання експерта ХНДЕКЦ МВС України І. Булаєнка, що також є ідентичними тим клопотанням, які заявлені адвокатом Антощук А.О. у відзиві на апеляційну скаргу на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року та в задоволені яких ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 року відмовлено.

Разом з тим, положеннями статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки повторні клопотання представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 подані після закінчення встановленого процесуальним законом строку на їх подання (строку на подання відзиву на апеляційні скарги) та після вирішення цих клопотань судом апеляційної інстанції і, враховуючи, що окремих клопотань про поновлення строку до суду не подано, клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 від 23.12.2021 та 04.01.2022 підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року до задоволення не підлягає, а вказане рішення підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, апеляційна скарга на додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення - зміні.

Так, суд відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 24.09.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі і, як слідує із Єдиного державного реєстру судових рішень, 29.06.2021 рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Volkswagen» модель «Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, тип D.3 GENEREL легковий, шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , двигун Р.1 1984, право власності на який оформлено на ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією від 30.03.2021 з сайту Міністерства внутрішніх справ України та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 19, 71 зворот).

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/123-21/3631-АВ від 23.01.2021 середня (ринкова) вартість представленого на дослідження автомобіля марки «Volkswagen» модель «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 23.06.2021 (станом на день проведення експертизи) складає 151809,00 грн (а.с.68-74).

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням вищенаведеного правового регулювання, а також позиції сторін у справі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , прийшов до вірного висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, набутого під час шлюбу.

Положеннями частини 1 статті 365 ЦК України визначено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 13 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі 6-81цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, врахувавши наведені положення закону, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих учасниками справи та їх представниками, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль марки «Volkswagen» модель «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 є неподільною річчю і його слід залишити в одноосібній власності ОСОБА_2 з присудженням ОСОБА_1 грошової компенсації за його частку у такому майні з депозитного рахунку суду, що була внесена ОСОБА_2 , припинивши спільну сумісну власність на спірний транспортний засіб.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 висловила свою згоду на набуття у власність спірного автомобіля, як спільне майно подружжя вцілому, що вбачається зі змісту її вимог після зміни предмета позову; попередньо внесла вартість Ѕ частки спірного майна на депозитний рахунок суду, а апелянт ОСОБА_1 , оспорюючи рішення суду, не наводить аргументів проти такого розподілу автомобіля між співвласниками, а лише в прохальній частині скарги просить стягнути з нього на користь позивачки Ѕ частину вартості транспортного засобу, припинивши право власності ОСОБА_2 на цю частину спірного майна, а тому висновки суду першої інстанції щодо поділу між сторонами спільного майна подружжя є вірними.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджувалося питання про походження коштів, за які був придбаний спірний автомобіль та джерело їх отримання є недоведеними.

Так, відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 вбачається, що по замовчуванню діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В силу положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, лише посилання в апеляційній скарзі на не з`ясування судом першої інстанції питання про джерело отримання і походження коштів, за які був придбаний транспортний засіб не спростовують висновку суду першої інстанції, про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, оскільки згідно зі ст. 60 СК України підлягає застосуванню презумпція спільності майна подружжя, а саме - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Тому саме на відповідача законом покладається обов`язок доведення факту придбання спірного майна не за кошти подружжя. Таких доказів ОСОБА_1 в порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України надано не було.

А посилання в апеляційній скарзі на те, що спірний автомобіль придбаний за кошти батька відповідача є голослівними та не підтверджені жодними доказами.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль знаходиться у розпорядженні відповідача, а позивачка не має посвідчення водія та не може керувати транспортним засобом не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до статей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

А тому, відсутність у ОСОБА_2 посвідчення водія не може бути підставою для позбавлення її права власності на спірний автомобіль.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги відносно того, що вартість транспортного засобу, яка визначена 23.06.2021 експертом є завищена.

Так, судом першої інстанції за клопотанням представника позивачки було призначено автотоварознавчу експертизу і відповідно до висновку експерта №СЕ-19/123-21/3631-АВ від 23.01.2021 ринкова вартість спірного автомобіля на момент дослідження склала 151809 грн (а.с.67-74).

Заперечуючи визначену експертизою вартість автомобіля, ОСОБА_1 в порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України під час розгляду справи в суді першої інстанції інших даних стосовно вартості спірного автомобіля не надав.

Оскаржуване рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

А тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Разом з тим, оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року в частині завищення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 3 червня 2020 року у справі №211/1674/19.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції надавалася професійна правнича допомога адвокатом Антощук А.О., що підтверджується Договором про надання правової допомоги №21-5Ф від 09.03.2021, Додатковою угодою №1 від 09.03.2021 до Договору про надання правової допомоги №21-5Ф від 09.03.2021 та розрахунком витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 11, 87,146 зворот, 147).

Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Встановивши відсутність заперечень ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на оплату правничої допомоги, адже позивачкою ще 29.07.2021 на адресу суду було направлено розрахунок судових витрат, понесених останньою під час розгляду справи та копії доданого документу для відповідача та оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України зазначені вище письмові докази суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Однак, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині безпідставності стягнення із відповідача на користь позивачки 454 грн судового збору, виходячи із тлумачення положень частини 1, пункту 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України.

А тому, додаткове рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат слід змінити, зменшивши стягнуту суму судових витрат до 1893,81 грн та зменшивши визначену судом загальну суму судових витрат до 8893,81 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року змінити, зменшивши стягнуту судом суму судових витрат до 1893,81 грн та загальну суму - до 8893,81 грн.

В решті додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 січня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай