ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7106/21
провадження № 2/753/422/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Гусак О.С. з секретарем Осадчуком С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії),

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії).

В обґрунтування позову посилались на те, що заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року у справі № 408/2224/17-ц (провадження № 2/408/802/17) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 1 822785 грн 56 коп. та судові витрати у розмірі 8000 грн.23 вересня 2020 року ухвалою Біловодського районного суду Луганської області по справі № 408/2224/17-ц його заяву про перегляд указаного заочного рішення залишено без задоволення. Вказане рішення було оскаржено, ухвалою Луганського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження. 20 липня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір № 1 відступлення права вимоги (цесії). За змістом зазначеного договору цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій набуває право вимоги та право власності на грошові кошти, належні цедентові, у зв`язку з чим цесіонарій стає стягувачем за вказаним рішенням Біловодського районного суду Луганської області. 23 червня 2018 року Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) було відкрито виконавче провадження № 56654810 за яким боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем є ОСОБА_3 . Він вважає, що пункт 5 указаного договору цесії не відповідає ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ч. ч. 1, 2 ст. 442 ЦПК України, так як ОСОБА_2 не міг жодним чином набути статусу стягувана, у значенні цього терміна, що визначений у п. 1 ч. 1 ст. З та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», так як заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 від 20 серпня 2018 року Біловодським районним судом Луганської області про заміну стягувача у виконавчому провадженні не була розглянута, Біловодським районним судом Луганської області ухвали щодо заміни стягувана у виконавчому провадженні 56654810 не було винесено та відповідно державним виконавцем Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) не було винесено відповідної постанови про заміну стягувана у виконавчому провадженні 56654810.

Крім того, зазначає, що пунктом 8 договору цесії було передбачено, що крім заочного рішенні суду в момент підписання договору цесії до цесіонарія передаються і інша інформація яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступає цедент за договором цесії. Так як право стягнення з нього коштів на користь відповідача підтверджується розпискою від 23 грудня 2013 року на суму 498000 грн та розпискою без зазначення дати отримання коштів на суму 7000 доларів США та 287 000 грн, тому на його думку, вказані оригінали розписки відповідно до пункту 8 договору цесії мали бути передай відповідачу для підтвердження отриманого ним права вимоги. Оскільки оригінали розписок не булі передані третьою особою відповідачу на підставі п. 8 договору цесії, тому він вважає, що п. 8 договору цесії суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України, та свідчить про те, що договір цесії не спрямований на реальне настання наслідків у вигляді отримання останнім грошових коштів від нього. Посилаючись на наведене, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 908 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17 травня 2021 року.

14 травня 2021 року від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою "EasyCon" з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 17 травня 2021 року вказану заяву залишено без розгляду.

17 травня 2021 року в судове засідання учасники справи не прибули, від представника позивача - адвоката Старовойтова О.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Розгляд справи було відкладено на 17 червня 2021 року.

14 червня 2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Старовойтова О.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою "EasyCon".

За результатами розгляду вказаного клопотання судом 15 червня 2021 року постановлено ухвалу про відмову у його задоволенні.

В судове засіданні на 17 червня 2021 року учасники справи не прибули.

У судове засідання на 10 серпня 2021 року учасники справи не з`явились, представнику позивача ухвалою від 15 липня 2021 року було відмовлено про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Він подав клопотання про відкладення у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання через територіальну віддаленість від місця мешкання представника.

Судом було відкладено розгляд справи на 13 вересня 2021 року.

13 вересня 2021 року від адвоката Старовойтова О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він не може прибути в судове засідання так як бере участь у справі № 423/1257/21 як представник ОСОБА_5 у Попасьнянському районному суді Луганської області.

Наступною датою судового засідання судом визначено 26 жовтня 2021 року. Учасники справи у судове засідання не прибули, від представника позивача - адвоката Старовойтова О.В. надійшла заява про відкладення, оскільки він бере участь у справі як представник ОСОБА_6 у справі № 913/659/21, яка призначена у Східному апеляційному господарському суді.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року підготовче провадження було закрито, розгляд справи по суті було призначено на 30 листопада 2021 року.

2 листопада 2021 року від представника ОСОБА_1 адвоката Старовойтова О.В. надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4 листопада 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

30 листопада 2021 року прибув в судове засідання представник позивача адвокат Старовойтов О.В., позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові. Крім того, зазначив про те, що постановою Луганського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі 408/2224/17-ц заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнутостягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 475817 грн 96 коп., 3% річних у сумі 42080 грн 55 коп., інфляційні втрати у сумі 251612 грн 90 коп., всього 769511 грн 41 коп.

В судовому засіданні оголошено перерву. Наступною датою, погодивши із адвокатом Старовойтовим О.В., який був присутнім в судовому засіданні, визначено 19 січня 2022 року.

13 січня 2022 року до суду від адвоката Старовойтова О.В. надійшло чергове клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, ухвалою суду від 14 січня 2022 року у його задоволенні відмовлено.

19 січня 2022 року від Старовойтова О.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки він не може прибути в судове засідання через зайнятість, як захисник Петрусенка І.А. у справі № 428/12092/21, яка призначена Луганським апеляційним судом.

Враховуючи те, що справа перебуває у провадженні суду з квітня 2021 року, з адвокатом Старовойтовим О.В., який був присутнім в судовому засіданні 30 листопада 2021 року узгоджувалась дата судового засідання 19 січня 2022 року, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, правом на подачу відзивів не скористались, про дату час та місце повідомлялись в установленому законом порядку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року по справі № 408/2224/17-ц (провадження № 2/408/802/17) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 1 822 785 грн 56 коп. та судові витрати в сумі 8000 грн (а.с. 10).

23 вересня 2020 року ухвалою Біловодського районного суду Луганської області по справі № 408/2224/17-ц заяву ОСОБА_1 про перегляд указаного заочного рішення залишено без задоволення.

20 липня 2018 року між ОСОБА_3 (далі - Цедент) та ОСОБА_8 (далі - Цесіонарій ) укладено Договір № 1 відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого Цедент відступає Цесіонарію, а Цесіонарій набуває право вимоги та право власності на грошові кошти, належні Цедентові, у зв`язку з чим Цесіонарій стає стягувачем за рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 у справі № 408/2224/17-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Пунктом 4 Договору визначено, що за цим Договором Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника сплати суми боргу у розмірі 1 822 785 грн 56 коп. та судовий збір у розмірі 8000,00 грн, відповідно до рішення (а.с. 14).

23 червня 2018 року Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) було відкрито виконавче провадження № 56654810 за яким боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем є ОСОБА_3 (а. с 14.)

Постановою Луганського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі 408/2224/17-ц заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 475817 грн 96 коп., 3% річних у сумі 42080 грн 55 коп., інфляційні втрати у сумі 251612 грн 90 коп., всього 769511 грн 41 коп.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 408/2224/17-ц постанову Луганського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (без дати), 3 % річних та інфляційних втрат залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики від 23 грудня 2013 року, апеляційний суд виходив із того, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу сумі 498 000 грн, 3% річних у сумі 45925,15 грн, інфляційних втрат у сумі 494532,62 грн задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. ст. 512-514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З аналізу наведених правових норм випливає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); факту порушення невизнання або оспорення такого права або інтересу з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якої із зазначених умов є підставою для відмови у позові.

Суд звертає увагу, що позовна заява не містить обґрунтування, в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваного правочину, та в судовому засіданні не доведено такого порушення, крім того, позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсним договору відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договору.

Зазначений договір укладений в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством: кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України; при укладені правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

З огляду на викладене, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором позики у спосіб, який обрав позивач, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи позивача про те, що, на його думку, ОСОБА_2 не міг жодним чином набути статусу стягувана, так як не була розглянута заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 від 20 серпня 2018 року Біловодським районним судом Луганської області про заміну стягувана у виконавчому провадженні, що, на його думку, суперечить ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ч. ч. 1,2 ст. 442 ЦПК України, так як ОСОБА_2 відповідно до зазначених норм може набути статусу стягувана лише після того як суд за заявою заінтересованої сторони винесе ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а державний виконавець на підставі такої ухвали суду винесе відповідну постанову про заміну сторони виконавчого провадження є необгрунтованими, оскільки не відносяться до предмету доказування у цих правовідносинах за його позовом про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, а стосується правовідносин заміни стягувача, які є похідними від встановлення обставин щодо відповідності чи невідповідності договору відступлення права вимоги (цесії) вимогам закону при його укладенні, та чи не були порушені при цьому права позивача, (що є предметом доказування у цих правовідносинах) який у зазначених правовідносинах є боржником, і ці обставини встановлені наведеними судовими рішеннями про стягнення з нього суми боргу, що набрали законної сили та не оспорюються позивачем у тій частині, що він є боржником у наведених зобов`язаннях за укладеними ним договорами позики.

Доводи позивача про те, що за спірним договором відступлення права вимоги (цесії) не були передані третьою особою відповідачу оригінали розписок про отримання коштів, а заочне рішення суду про стягнення з нього суми боргу на той час не набрало законної сили, і це, на його думку, свідчить про те, що договір цесії не спрямований на реальне настання наслідків у вигляді отримання відповідачем права вимоги грошових коштів з позивача спростовуються матеріалами справи про те, що судовим рішенням, що набрало законної сили встановлені обставини про укладення позивачем договорів позики у зазначеному розмірі та про обов`язок позивача повернути борг кредитору, яким, на підставі оспорюваного позивачем договору відступлення права вимоги (цесії) став ОСОБА_2 .

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 р. у справі № 910/10963/19, відповідно до якої доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні, а не документи, що засвідчують права, які передаються. Документи ж, які засвідчують саме право (вимогу) не є предметом договору цесії і не мають ніякого відношення до статусу цесіонарія, а тому їх не передання цесіонарію означає лише невиконання цедентом додаткового юридичного обов`язку, наявного у нього в силу закону, та не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань перед новим кредитором. Ні положення ст. 512 ЦК України, ні положення ст. 517 цього ж Кодексу не пов`язують факт виникнення у нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні з передачею документів, які засвідчують право вимоги, що передається, і так само не містять зобов`язань первісного кредитора передавати новому кредиторові оригінали таких документів.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, як зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі відповідних договорів позики.

Посилання позивача на те, що заочне рішення, на яке сторони договору цесії послались на підтвердження суми боргу у спірному договорі цесії, було скасоване судом апеляційної інстанції та зменшена сума боргу на користь кредитора, стягнута з позивача, не є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки зазначені обставини виникли уже після укладення договору, й не свідчить про збільшення обсягу відповідальності боржника чи порушення його прав позичальника за чинними договорами позики саме на час укладення договору про відступлення права вимоги. У подальшому, позивач як боржник, не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти вимоги нового кредитора на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, за яким відбулось відступлення права вимоги.

Отже встановлені обставини свідчать про те, що заміна кредитора за оспореним позивачем договором цесії, який не є стороною спірного договору цесії, не порушує прав позивача, як боржника за укладеними ним договорами позики, дійсність яких ніким не оспорена, а в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 12, 13, 14, 76-81, 89, ЦПК України, статтями 15, 16, 215, 216, 512-514 ЦК України , суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.С. Гусак