КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/20373/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/674/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кириленко Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів, реєстраційний номер об`єкта нерухомості та стягнути на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Honda HR-V, 2004 року випуску в розмірі 95 360 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що з 14.05.2005 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09.07.2020 шлюб розірвано. Під час шлюбу ними придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2012, укладеного на ім`я відповідача, земельна ділянка загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів та автомобіль Honda HR-V, 2004 року випуску. Поділ нерухомого майна просить провести шляхом визнання права власності на 1/2 його частину. Транспортний засіб без її згоди був відчужений відповідачем, тому просить стягнути компенсацію вартості 1/2 його частини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 95 360 грн як компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки Honda HR-V, 2004 року випуску, номер шасі - НОМЕР_1 у сумі 95 360 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині ухвалити нове, яким в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину земельної ділянки. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що позовні вимоги стосувались придбаного за час шлюбу подружжя майна, яке хоч і зареєстровано за відповідачем проте є спільною сумісною власністю подружжя. Зміст заяви від 02.12.2011 свідчить лише про невизначеність, відносно якого майна вона засвідчує придбання майна в особисту власність її чоловіка, а також свідчить про однозначне порушення гарантованих законодавством прав одного з подружжя на набуття на правах спільної сумісної власності подружжя будь - якої квартири в м. Києві протягом строку поки тривають шлюбні відносини, оскільки заява не має строку дії. Крім того, при засвідченні дійсності підпису нотаріусом не виконувалось перевірки намірів сторін і обставин за які кошти купується квартира. Заява не може розглядатись як правочин, оскільки не являється правочином та документом, як такий що передбачений Законом України «Про нотаріат». Законодавство визначає згоду іншого з подружжя на відчуження спільного майна подружжя та на придбання у спільну власність, а для визначення майна, як придбаного за особисті кошти існує інший порядок, в тому числі шлюбні договори. Суд помилково визнав, що кошти за які було придбано квартиру є особистими коштами відповідача. Судом не враховано, що вона працювала за кордоном та наданими документами підтвердила свою платоспроможність участі у придбанні спільного майна, про поділ якого заявляються вимоги. Відповідачем не надано доказів перерахування особистих коштів у рахунок оплати квартири. А успадковане після матері нерухоме майно було продане лише у 2019 році, через 8 років після придбання нібито за особисті кошти квартиру. Щодо заяви від 13.07.2010 про придбання земельної ділянки за особисті кошти то вона також має суперечності, оскільки відчуження в подальшому не потребувало згоди іншого подружжя та одночасно у заяві надається згода на розпорядження у будь - який спосіб. Судом не розглянуто її заяву щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, проте задоволено відшкодування затрат на правничу допомогу відповідачу усупереч тому, що склад витрат не було доведено. Вважає, що відсутні підстави для стягнення з неї витрат відповідача на правничу допомогу. Судом також не відображено в рішенні причини, з яких відхилено вимогу про компенсацію затрат для проведення оцінки майна, поділ якого є предметом позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким у позові відмовити. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що автомобіль відчужено, ще під час перебування у шлюбних відносинах за ціною 49 000 грн, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру МВС. Вартість авто зумовлена тим, що на момент продажу воно було у незадовільному технічному стані, оскільки мало пошкодження після ДТП. Питання щодо поділу коштів з продажу даного автомобіля не виникало раніше, оскільки проживаючи з відповідачкою вони погодили порядок розподілу майна, та остання отримала 410 000 грн. Факт отримання зазначених коштів підтверджується відомостями з Декларації про майновий стан з інтернет ресурсу сайту НАЗК. Судом не враховано, що матеріали справи не містять доказів, що позивачка надавала письмову згоду на придбання спірного автомобіля, відтак, якщо інший з подружжя не надавав письмової згоди на придбання, то такий порядок зберігається і при відчуженні такого майна. Крім того, вважає, що акт автотоварознавчого дослідження, не може бути покладено в основу оскаржуваного рішення, оскільки оцінювач не фіксував інформаційні ознаки раніше виконаного відновлювального ремонту спірного автомобіля, не встановлював характер і обсяги пошкоджень та інші ознаки, які характеризували технічний стан автомобіля. Також дослідження не відображає його реальної вартості, оскільки проведено без огляду автомобіля для визначення технічного стану. В акті не зазначено, що оцінювач обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення у частині стягнення компенсації - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Зазначає, що спірний автомобіль придбаний у період шлюбу та відчужено відповідачем без її згоди та без погодження вартості, і кошти від 1/2 частини майна їй не повернуто. Доводи відповідача про незадовільний технічний стан автомобіля не підтверджено доказами. Ціна продажу згідно довідки Територіального сервісного центру не являється доказом технічного стану автомобіля чи дійсної вартості автомобіля. Жодної діяльності по визначенню дійсної ринкової вартості авто фахівцями експертної служби МВС працівники сервісних центрів не здійснюють. Крім того вартість майна, що підлягає поділу у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна. Продаж не свідчить, що дійсна ринкова вартість відповідає ціні продажу, оскільки сторони при укладанні договору визначають вартість предмета на власний розсуд. Посилання, щодо дарунку грошових коштів, який являється компенсацією за частину у спільному майні подружжя в тому числі відносно транспортного засобу, не свідчить що ці кошти мають відношення до коштів, відображених у декларації за 2019 рік.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення у частині відмови у позові - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Зазначає, що судом надано належну оцінку заявам позивачки, на її згоду придбання майна у особисту власність чоловіка та у суді першої інстанції позивачка не вказувала на те, що нотаріусом не здійснювалася перевірка намірів сторін, а тому це є новою правовою підставою. Позивачка надала згоду на придбання майна у його особисту власність та договори купівлі - продажу не оспорювала, відтак режим спільного майна на об`єкти нерухомості, заявлені у позові не поширюється. Він надав належні докази про наявність у нього особистих коштів для придбання спірних об`єктів нерухомості. Доводи позивачки про те, що грошові кошти, отримані нею у період роботи у Королевстві Данії були витрачені на придбання спірного майна вважає безпідставними, оскільки останній належить на праві особистої власності будинок площею 330,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на будівництво та ремонт якого позивачка витрачала грошові кошти у період з 2006 року по 2019 рік, а також придбавала дорогі меблі, купувала коштовності, надавала матеріальну допомогу своїм батькам. Також вказує, що витрати на професійну правову допомогу судом стягнуто на підставі наданих ним доказів та з урахуванням складності справи. Вважає, що вимоги позивачки про стягнення з нього 5 300 грн є безпідставними, оскільки такі витрати понесені нею поза рамками даного судового процесу та вони не підпадають під поняття «судових витрат». Натомість вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки позивачкою заявлено завідомо безпідставний позов, а з наданої квитанції не вбачається, що кошти у сумі 11 250 грн отримані адвокатом.

У судовому засіданні позивачка та її представниця ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідача просили відмовити. Також подали заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1 700 грн.

Відповідач та його представниця Лук`янець Л.О. просили апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 14.05.2005 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09.07.2020 шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування сторін у шлюбі було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2012, укладеного на ім`я ОСОБА_2 ; земельну ділянку загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2010, укладеного на ім`я ОСОБА_2 ; автомобіль Honda HR-V, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за ОСОБА_2 .

У пункті 11 договору купівлі - продажу спірної квартири зазначено, що покупець стверджує, що купує квартиру за грошові кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності. Дружина покупця - ОСОБА_1 , своєю заявою від 02.12.2011, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. за реєстром № 5206 підтвердила, що режим спільного майна подружжя на придбану квартиру не розповсюджується.

У пункті 9 договору купівлі спірної земельної ділянки зазначено, що цей договір укладено за наявності письмової згоди подружжя покупця - ОСОБА_1 (р. № 2706 від 13.07.2010, нотаріус Доброльожа В.В.).

Відповідно до заяви від 13.07.2010, написаної позивачкою, яка нотаріально посвідчена ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на придбання за його особисті грошові кошти та розпорядження ним у будь - який спосіб на власний розсуд: продаж, обмін, дарування, передача в оренду, іпотеку тощо - земельною ділянкою (кадастровий номер :01:001:0409) площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в селі Пряжів Житомирського району та області.

Відповідно до заяви від 02.12.2011, написаної позивачкою, яка нотаріально посвідчена ОСОБА_1 повідомляє, що кошти, які витрачаються її чоловіком ОСОБА_2 на купівлю будь-якої квартири в м. Києві є його особистою власністю та вважає, що вищевказане нерухоме майно є особистою приватною власністю її чоловіка ОСОБА_2 і правовий режим спільного майна подружжя на придбане нерухоме майно не розповсюджується (а.с. 165 т. 1).

Згідно довідки Територіального сервісного центру МВС від 23.02.2021 автомобіль Honda HR-V, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 перереєстрований з ОСОБА_2 на ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2020 № 7826/220/001109, укладеному у ТОВ «Торговий дім «Авто-світ». Вказана у ЄДРТЗ вартість 49 000 грн.

Відповідно до акта автотоварознавчого дослідження від 03.08.2020, ринкова вартість автомобіля Honda HR-V, 2004 року випуску за даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 становить 190 720 грн.

Відмовляючи у позові в частині поділу кватири та земельної ділянки суд виходив з того, що ці об`єкти не відносяться до спільного сумісного майна подружжя та є особистою приватною власністю відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05. 2017 у справі № 6-843цс17.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За обставинами справи встановлено, що позивачка надала згоду на придбання квартири та земельної ділянки у особисту власність відповідача та вказала, що майно придбається за особисті кошти відповідача і не має правового режиму спільного майна подружжя.

Заяви ОСОБА_1 від 13.07.2010 та від 02.12.2011 бралися нотаріусом при укладенні договорів, про що відображено в умовах договорів купівлі - продажу квартири та земельної ділянки.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідно до договорів купівлі - продажу квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів є особистою приватною власністю відповідача, та ці договори не оспорені та не визнані недійсними ні в цілому, ні в частині, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що таке майно не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно оцінив заяви, написані позивачкою 13.07.2010 та від 02.12.2011 не спростовують висновків суду, оскільки текст цих заяв вказує на те, що позивачка підтверджує, що спірне майно придбане за особисті грошові кошти відповідача.

Заява від 13.07.2010 написана позивачкою у день укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки та у ній зазначено конкретно об`єкт договору. Зазначення у заяві про те, що позивачка надає згоду відповідачу на розпорядження придбаним майном у будь - який спосіб на власний розсуд підтверджує визнання позивачкою права особистої власності відповідача на це майно.

У заяві від 02.12.2011 позивачка зазначає, що кошти, які витрачаються її чоловіком ОСОБА_2 на купівлю будь-якої квартири в м. Києві є його особистою власністю та така квартира є особистою приватною власністю її чоловіка ОСОБА_2 . Договір купівлі - продажу спірної квартири укладено 11.01.2012. Стверджуючи в апеляційній скарзі про те, що зазначена заява була написана щодо придбання іншого майна, позивачка не надала доказів про придбання відповідачем іншої квартири, крім спірної, та не вказала у зв`язку з придбанням якої саме квартири вона писала таку заяву. У заяві ж однозначно вказано про те, що предметом купівлі в особисту власність відповідача може бути будь-яка квартири в м. Києві.

Позивачка посилається в апеляційній скарзі на те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції набуття майна у спільну сумісну власність, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, вищезазначені докази свідчать про те, що відповідач довів набуття спірного майна в особисту власність. Позивачкою такі докази не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав належних доказів про наявність у нього особистих грошових коштів, необхідних для придбання майна, а надані ним докази суд оцінив невірно, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки належними та допустимими доказами придбання спірного майна в особисту власність відповідача є договори купівлі - продажу, які є чинними та заяви позивачки на придбання такого майна.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у поділі квартири та земельної ділянки є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації за 1 /2 частину автомобіля суд виходив з того, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя та проданий відповідачем без згоди позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Сторони не заперечують, що автомобіль Honda HR-V д.н.з. НОМЕР_2 є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Розірвання шлюбу між сторонами відбувалося у судовому порядку.

За 8 днів до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу відповідач відчужив спірний автомобіль (рішення суду 09.07.2020, договір купівлі-продажу автомобіля 01.07.2020).

Доказів про те, що кошти, отримані від продажу автомобіля витрачені в інтересах сім`ї відповідач не надав. Згоди на відчуження автомобіля позивачка не надавала, ціну продажу сторони не узгоджували.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що позивачка має право на отримання грошових коштів, які складають 1/2 частину вартості автомобіля.

Відповідно до акта автотоварознавчого дослідження від 03.08.2020, ринкова вартість спірного автомобіля становить 190 720 грн.

Доводи відповідача про те, що автомобіль був відчужений за 49 000 грн не спростовують висновків суду, оскільки при поділі майна подружжя враховується ринкова вартість майна на час поділу.

Ринкова вартість автомобіля у 190 720 грн підтверджується актом автотоварознавчого дослідження від 03.08.2020, який відповідачем не спростований іншими доказами.

Довідка Територіального сервісного центру МВС від 23.02.2021 про те, що автомобіль перереєстрований з ОСОБА_2 на ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному у ТОВ «Торговий дім «Авто-світ», вказана у ЄДРТЗ вартість 49 000 грн не є доказом ринкової вартості автомобіля. Згоди на продаж автомобіля за такою ціною позивачка не надавала.

Судом першої інстанції роз`яснювалось право учасників справи заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, проте таке клопотання відповідачем не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що автомобіль був у неналежному технічному стані колегія суддів оцінює критично, оскільки автомобіль було пошкоджено 02.06.2017, а продано 01.07.2020. Відповідач не посилається на те, що автомобіль з часу ДТП не відновлювався.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони вирішили питання про поділ майна у позасудовому порядку та відповідач сплатив позивачці грошову компенсацію, не впливають на висновки суду, оскільки доказів про те, що кошти за 1/2 частину автомобіля відповідач сплатив позивачці у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Частково задовольняючи заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з доведеності таких витрат та з урахуванням того, що у задоволенні позову про поділ спільного нерухомого майна подружжя відмовлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 та п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 цього Закону України видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 цього ж Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відтак законом встановлено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

19.01.2021 між адвокатом Лук`янець Л.О. та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги № 4/21. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість гонорару визначена у 20 000 грн.

Відповідно до меморіального ордеру від 04.03.2021 ОСОБА_2 на виконання договору сплатив на користь Лук`янець Л.О. 20 000 грн.

Оскільки ціна позову складає 1 868 860 грн, а позов задоволено на суму 95 360 грн суд першої інстанції стягнув з позивачки витрати на правову допомогу, які поніс відповідач пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивачки, що такі витрати не підтверджені доказами спростовуються матеріалами справи (а.с. 42-47 т.2).

Відповідач також просить стягнути 10 000 грн за надання правової допомоги на стадії апеляційного розгляду та долучив до клопотання договір про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Лук`янець Л.О. та ОСОБА_2 22.06.2021 № 11/21, додаток № 1 до договору, у якому визначена сума гонорару адвоката 10 000 грн, акт наданих послуг та квитанції про сплату такої суми на користь Лук`янець Л.О. 28.06.2021.

Позивачка просила стягнути 1 700 грн за надання правової допомоги на стадії апеляційного розгляду та долучила до клопотання меморіальний ордер та акт приймання - передачі надання правової допомоги.

Проте, оскільки за наслідками апеляційного розгляду відмовлено як у задоволенні апеляційної скарги позивачки, так і у задоволенні апеляційної скарги відповідача судові витрати, понесені на стадії апеляційного розгляду не підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 24.01.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук