Справа № 128/3278/21
Провадження № 22-ц/801/237/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Ганкіної І. А. в м. Вінниця,

у справі № 128/3278/21 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу з вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з ОСОБА_2 ,

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення аліментів на її користь з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму в твердій грошовій сумі.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наявні підстави для відмови у видачі судового наказу за цією заявою, так як заявник просить стягувати з ОСОБА_2 аліменти на одну дитину в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму у твердій грошовій сумі, що не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Вважаючи ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, заявник ОСОБА_1 просить ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року скасувати і питання про видачу судового наказу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що суд вважає, що нею в заяві недотримані вимоги норм ст. 161 ЦПК України і посилається чомусь на п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України. Їй невідомо чому місцевий суд проігнорував заяву про видачу судового наказу де був прописаний п. 5 ч. 1 ст. 161, а не п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України і на підставі саме п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України постановив відмовити у видачі судового наказу.

Відзив на апеляційну скаргу від боржника ОСОБА_2 впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Згідно з приписами частини другої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу (пункт 1 частини першої статті 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно з частиною першою статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Статтею 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо:

1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку;

2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника;

3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

6) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів;

7) заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями статті 165 ЦПК України визначено підстави для відмови у видачу судового наказу.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для відмови у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 , так як заявник просить стягувати з ОСОБА_2 аліменти на одну дитину в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму у твердій грошовій сумі, що не відповідає вимогам пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України.

Отже місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України і при цьому посилається на пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України, який передбачає, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки заявник звернулась до суду з заявою в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму в твердій грошовій сумі.

При цьому ОСОБА_3 у своїй заяві посилається на пункт 5 частини першої статті 161 ЦПК України, яким встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, а не на пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України, як зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 13 грудня 2021 року.

Крім того, заявник посилається і на частину третю статті 184 СК України відповідно до якої, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, є помилковим та не відповідає обставинам справи.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 , ухвала Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 379 ЦПК України, з направленням вказаної скарги до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 січня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. В. Матківська