Справа № 199/8001/20
(2/199/103/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Лавріщевій Г.Є.

за участю учасників справи:

представник позивача Старовойтова .Е.

відповідачів ОСОБА_1

ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представник третьої особи Нішта О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де треті особи: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, Головне управління національної гвардії України, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де треті особи: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, Головне управління національної гвардії України, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про виселення.

В обґрунтування позову посилаючись на те, що власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України, що підтверджується рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, яким було визнано право власності на квартири, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року.

25 грудня 2014 року на виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу військовослужбовцю Національної гвардії України - ОСОБА_4 та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири. Однак, на той момент в квартирі АДРЕСА_1 фактично проживали відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх неповнолітні діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачі повідомили позивача, що 22 вересня 2013 року між ПФ «Віктор», правонаступником якого є ПП «ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_1 укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, за умовами якого ОСОБА_1 буре участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 , також відповідачі повідомили, що тримає судовий процес з приводу визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Таким чином, на момент звернення позивача з даним позовом, спірна квартира перебуває у фактичному володінні відповідачів, які користуються нею без законних правових підстав, що позбавляє позивача реалізувати своє законне право на володіння та користування кватирою.

На підставі вищевикладеного та з урахування уточнених позовних вимог, позивач просить, зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2020, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О.

Ухвалою від 14.12.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

18.01.2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_9 надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягала.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні, підтримавши наданий до суду відзив на позовну заяву. (а.с.157-161 том 1).

Представник третьої особи Головного управління національної гвардії України Костенко В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином.

Треті особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надавши заяву про слухання справи у їх відсутність на задоволенні позову наполягали. (а.с.93 том 1).

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Державою Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року.

На виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу військовослужбовцю Національної гвардії України - ОСОБА_4 та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.8).

13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири.

Однак, згідно облікових даних ОСББ «Січеслав» головним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 та в вищезазначеній квартирі постійно мешкають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , що підтверджується Довідкою ОСББ «Січеслав» від 05 жовтня 2021 року. (а.с.148).

Так, в судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2013 року між ПФ «Віктор», правонаступником якого є ПП «ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_1 укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, за умовами якого ОСОБА_1 буре участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 , У зв`язку з порушенням прав, відповідачі звернулися до суду з позовом про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (частини 1,2 статті 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначено статтею 383 ЦК України.

Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 150 Житлового Кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, Позивач посилався на те, що він не має доступу до належної йому квартири у зв`язку з неправомірними діями Відповідачів, які чинять йому перешкоди у реалізації права власності. У зв`язку з цим просить виселити відповідачів із даної квартири.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

При таких обставинах, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме - зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.12,13,81,258,259,265,273,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де треті особи: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, Головне управління національної гвардії України, ОСОБА_5 та пече ОСОБА_11 , про виселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів.

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП невідомо, зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомо, зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 .

Третя особа Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, , м.Дніпро, пр. Мануйлівський,31

Третя особа Головне управління національної гвардії України, , м.Київ, вул.. Народного Ополчення,9а.

Третя особа ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4

Третя особа ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4

Суддя О.О. Богун

18.01.2022