Провадження № 2/344/1182/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

25 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретаря Максимів Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_2 , за межі України, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, до досягнення сином повноліття, покликаючись на те, що вона перебуває у процесі розлучення з відповідачем. У шлюбі з відповідачем у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про сина, його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батько дитини не приймає жодної участі у вихованні сина від народження, мешкає за межами України. Позивачка просить дати згоду на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина без згоди батька ОСОБА_2 , до досягнення сином повноліття, для оздоровлення та відпочинку до країн ближнього та дальнього зарубіжжя.

Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відзиву на позов до суду від відповідача не надходило.

Зважаючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені у позовній заяві пояснення позивача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

Як слідує з матеріалів справи, за час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.01.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с. 5).

Позивачкою заявлено вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, з метою оздоровлення та відпочинку у її супроводі та без нотаріально посвідченої згоди на це батька.

При вирішенні даної справи, суд виходить насамперед із забезпечення найкращих інтересів дитини, які мають першочергове значення. Найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Як зазначає Верховний Суд у своїй Постанові від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17 положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 вказаних Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

В силу положень вказаних нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. За відсутності нотаріально посвідченої згоди другого із батьків, вирішення питання про надання згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон належить зокрема і до компетенції суду.

Заявляючи позовні вимоги, позивачка просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі, до досягнення сином повноліття, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя.

Суд вважає, що виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон у супроводі матері ОСОБА_1 та без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2 , відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти зміцненню здоров`я дитини, її фізичному та моральному розвитку.

При цьому суд, виходячи із якнайкращих інтересів малолітнього сина сторін вважає, що задля уникнення правової невизначеності та непрогнозованості слід конкретизувати період виїзду дитини за кордон та надати дозвіл на виїзд дитини до країн ближнього та дальнього зарубіжжя на строк з 26.02.2022 року по 26.02.2023 року включно.

Судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виїзд малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 , на строк з 26.02.2022 року по 26.02.2023 року включно.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 26.01.2022 року.