Постанова

Іменем України

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 203/4466/17

провадження № 61-6792 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Осіяна О. М. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Український професійний банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (далі - ПАТ «Український професійний банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О. Я., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним нікчемного правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я., за яким банком на користь відповідача було здійснено відчуження нерухомого майна - першої черги офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, що на АДРЕСА_1 . Зазначена у договорі ціна продажу становила 3 196 139,44 грн.

Постановою правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» банк було віднесено до категорії неплатоспроможних. Прийняттю вказаної постанови передувало ухвалення правлінням Національного банку України постанови від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», відповідно до якої було встановлено цілий ряд обмежень у здійсненні діяльності банку, запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю та призначено куратора Національного банку України.

На підставі постанови правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28 травня 2015 року № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29 травня 2015 року по 28 серпня 2015 року включно.

Перевіркою всіх договорів, укладених банком з іншими контрагентами протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації було встановлено, що договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року є нікчемним, оскільки при його укладенні було допущено ряд порушень норм чинного законодавства України, обмежень, встановлених Національним банком України, а також встановлено, що цей правочин має ознаки нікчемності, визначені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки має безоплатний характер, що зумовило неможливість виконання банком зобов`язань перед іншими кредиторами та направлений на позачергове задоволення вимог одного з кредиторів неплатоспроможного банку.

Так, договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року було укладено в порушення обмежень, встановлених постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ, зокрема, заборони на укладання відповідних договорів та здійснення розрахунку не через кореспондентський рахунок банку, відкритий в Національному банку України, а шляхом відображення в балансі банку штучних транзакцій з оплати договору, внаслідок чого банк жодних грошових коштів не отримав. ТОВ «Розвиток-2012», що було залучено згідно із договором купівлі-продажу відповідачем для здійснення розрахунків, було оформлено платіжне доручення від 28 травня 2015 року № 211 з перерахування коштів зі свого поточного рахунку, відкритого у ПАТ «Український професійний банк», на рахунок банку на суму 3 196 139,44 грн. Проте, виконання вказаного платіжного доручення не вбачалось можливим, оскільки на кореспондентському рахунку банку залишок коштів складав 43 805,61 грн. Таким чином, вказане платіжне доручення не підлягало виконанню в силу пункту 1.12. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22. Отже, за відсутності коштів на кореспондентському рахунку, банк не мав можливості виконати платіжне доручення з перерахування коштів. Відтак, реально кошти до банку не надходили, натомість відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що свідчить про безоплатність такого правочину, що також унеможливлює виконання грошових зобов`язань банку перед іншими кредиторами в ліквідаційній процедурі в частині ціни продажу.

Також в обґрунтування нікчемності договору купівлі-продажу банк посилався на те, що останнім безпідставно встановлено відстрочку платежу, що з урахуванням перебування банку у категорії проблемних та його неможливості виконання зобов`язань перед кредиторами значно погіршувало фінансове становище банку.

Крім того, зазначало, що кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Розвиток-2012» є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_3 мав значний вплив на банк, оскільки був його акціонером і фактично здійснював усі управлінські функції. Враховуючи це, згідно із положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» ОСОБА_3 є контролером ПАТ «Український професійний банк» та, відповідно, разом із ТОВ «Розвиток-2012» та ОСОБА_1 є пов`язаними особами з банком.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Український професійний банк» просило суд визнати недійсним нікчемний правочин - договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_1 , та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності за останнім на відчужене за договором нерухоме майно - першу чергу офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, по АДРЕСА_1 , а також визнати право власності на вказане майно за ПАТ «Український професійний банк».

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Український професійний банк» відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Український професійний банк» залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року ПАТ «Український професійний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Український професійний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» про визнання недійсним нікчемного договору відмовлено.

Справу в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Український професійний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року замінено позивача у справі ПАТ «Український професійний банк» його правонаступником - товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста»).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року позов ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. (індексний номер - 21680430 від 28 травня 2015 року, номер запису про право власності - 9846565) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з проведення за ОСОБА_1 державної реєстрації права власності на першу чергу офісу - приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що платіжне доручення від 28 травня 2015 року № 211, відповідно до якого ТОВ «Розвиток-2012» мав перерахувати кошти зі свого поточного рахунку, відкритого у ПАТ «Український професійний банк», на рахунок останнього в сумі 3 196 139,44 грн, як оплату за ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, фактично виконане не було, оскільки залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «Український професійний банк» складав 43 805,61 грн. Суд зауважив, що з урахуванням обмежень, встановлених постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ, саме з кореспондентського рахунку мали б списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунку клієнта банку, і саме на цьому рахунку кошти мали відображатись у разі їх реального надходження. Кошти від продажу нерухомого майна до банку не надходили і відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що свідчить про безоплатність вказаного правочину, а сам правочин унеможливив виконання грошових зобов`язань банку перед іншими кредиторами на вартість проданого нерухомого майна. Викладене, безумовно, призвело до неплатоспроможності банку (у частині вартості нерухомості) перед іншими кредиторами, адже за наслідком дій з відчуження активів не було підвищено ані ліквідність, ані платоспроможність банку, що, на думку суду, зумовило віднесення останнього до категорії неплатоспроможних.

Також судом встановлено, що оспорюваний правочин був укладений з пов`язаною особою банку, а саме відповідачем ОСОБА_1 . Вказані обставини безумовно свідчать про нікчемність договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року в силу частини третьої статті 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідком укладення оспорюваного договору стало набуття відповідачем права власності на передане йому нерухоме майно шляхом ухвалення державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. рішення від 28 травня 2015 року № 21680430, тому наявні правові підстави для застосування наслідків нікчемного правочину шляхом скасування вищевказаного оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на відчужене за нікчемним правочином майно, суд виходив із того, що після придбавання ОСОБА_1 спірного нерухомого майна право власності на нього набуло ТОВ «Криптоінвест», клопотань про залучення до участі у справі співвідповідачем якого позивач заявляв, тому підстави для задоволення цих вимоги відсутні.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині застосування наслідків нікчемного правочину та зазначив, що внаслідок укладення між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 нікчемного правочину останній набув права власності на нерухоме майно -першу чергу офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 , шляхом ухвалення державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. рішення від 28 травня 2015 року № 21680430, тому є правильними висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування такого наслідку нікчемного правочину, як скасування вищевказаного оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. (індексний номер - 21680430 від 28 травня 2015 року, номер запису про право власності - 9846565) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з проведенням за ОСОБА_1 державної реєстрації права власності на першу чергу офісу - приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01) й ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 17 травня 2019 року у справі № 757/12726/18, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц тощо, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 12 травня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 203/4466/17 із Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки до участі у розгляді справи не було залучено власника нерухомого майна, що є предметом позову, - ТОВ «Криптоінвест». Суди не врахували, що задоволення позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування записів про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 не поновить права позивача, а отже є неналежним способом захисту. Заявник вважав, що ефективним способом захисту прав повивача є звернення до ТОВ «Криптоінвест» в порядку господарського судочинства із позовними вимогами про витребування спірного нерухомого майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині є мотивованими, законними й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» банк було віднесено до категорії неплатоспроможних строком до 180 днів, із встановленням обмежень в його діяльності(а. с. 14, 15, т. 1).

Постановою правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» банк було віднесено до категорії неплатоспроможних та визнано такою, що втратила чинність постанову правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ (а. с. 16, т. 1).

На підставі постанови правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28 травня 2015 року № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29 травня 2015 року по 28 серпня 2015 року включно (а. с. 17, т. 1).

За наслідком запровадження у банку тимчасової адміністрації та відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наказом від 29 травня 2015 року № 26/ТА було створено комісію з перевірки договорів, укладених ПАТ «Український професійний банк», якою проведено перевірку договорів укладених банком з іншими контрагентами протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації (а. с. 24, т. 1).

Перевіркою встановлено, що між ПАТ «Український професійний банк» в особі в. о. голови правління Каргаполова О. К. та ОСОБА_1 28 травня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 1611 (а. с. 26-35, т. 1).

Згідно із пунктами 1.1., 1.3. вказаного договору предметом продажу виступало нерухоме майно - перша черга офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, по АДРЕСА_1 , що належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року та договору про внесення змін до договору купівлі-продажу від 27 серпня 2008 року.

Пунктами 2.1., 2.2. договору купівлі-продажу визначено, що продаж нерухомого майна вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 3 196 139,44 грн, у тому числі, податок на додану вартість 20 % у розмірі 532 689,9 грн, яка сплачується покупцем у гривнях шляхом безготівкового переказу договірної ціни на рахунок продавця № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Український професійний банк», після укладення цього договору, але не пізніше 30 червня 2015 року. Продавець має право залучити для здійснення оплати вартості нерухомого майна третіх осіб.

28 травня 2015 року на виконання умов пункту 2.6. договору купівлі-продажу, сторонами було складено акт приймання-передачі приміщення, що є предметом договору купівлі-продажу(а. с. 36, т. 1).

Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28 травня 2015 року за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року (а. с. 37, т. 1).

28 травня 2015 року ТОВ «Розвиток-2012» було складено платіжне доручення № 211 про перерахування коштів зі свого поточного рахунку, відкритого у ПАТ «Український професійний банк», на рахунок останнього в сумі 3 196 139,44 грн, як оплата за ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року (а. с. 58, т. 1).

Постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 562 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Український професійний банк» та прийнято рішення про ліквідацію останнього (а. с. 18, т. 1).

На виконання вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», припинено здійснення тимчасової адміністрації в банку з 28 серпня 2015 року і розпочато процедуру ліквідації останнього з 31 серпня 2015 року по 30 серпня 2016 року (а. с. 19, т. 1).

14 лютого 2018 року ОСОБА_1 за актом приймання-передачі передав спірне нерухоме майно як внесок до статутного капіталу ТОВ «Криптоінвест», яке 24 травня 2018 року набуло право власності на це майно (а. с. 203, т. 2).

Висновком комісії з перевірки договорів, укладених ПАТ «Український професійний банк» встановлено нікчемність договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, оскільки платіжне доручення від 28 травня 2015 року № 211 про перерахування коштів у сумі 3 196 139,44 грн, як оплата за відповідача за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, виконано не було. Оплата за договором мала бути здійснена ТОВ «Розвиток-2012» (яке на момент його укладання було кредитором банку та мало залишки грошових коштів на рахунках ПАТ «Український професійний банк»), шляхом перерахування коштів з рахунку ТОВ «Розвиток-2012» на рахунок банку. Однак, грошові кошти у сумі 3 196 139,44 грн до банку не надходили і відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що свідчить про безоплатність вказаного правочину, а сам правочин унеможливив виконання грошових зобов`язань банку перед іншими кредиторами в ліквідаційній процедурі у частині продажу майна.

Вказані обставини підтверджуються витягом з протоколу від 30 червня 2015 року № 2/1 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу від 29 травня 2015 року № 26/ТА (а. с. 26-32, т. 1); довідкою Національного банку України від 18 липня 2016 року № 55-0004/59612, згідно з якою залишок коштів у національній валюті на кореспондентському рахунку ПАТ «Український професійний банк» № 1, який був відкритий в Головному управлінні Національного банку України по м. Києву і Київській області, станом на 28 травня 2015 року становив 291 732,91 грн (а. с. 41, т. 1); довідкою ПАТ «Український професійний банк» від 30 листопада 2017 року № 01-10/1326, згідно з якою внаслідок оформлення транзакцій з коригування записів щодо зміни обліку грошових зобов`язань, відображених в балансі ПАТ «Український професійний банк» як оплата за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, кошти на кореспондентський рахунок банку, відкритий в Національному банку України, не надходили (а. с. 42, т. 1).

Оспорюваний правочин від 28 травня 2015 року був укладений у порушення вимог постанови правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ, якою були встановлено такі обмеження: не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд, крім відчуження майна, що перейшло у власність ПАТ «Український професійний банк», на підставі реалізації прав заставодержателя, за вартістю не нижче ніж визначена за результатами оцінки, проведеної відповідно до вимог законодавства України незалежним суб`єктом оціночної діяльності, який уключений до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності та відповідає критеріям, передбаченим абзацами другим-шостим пункту 7 постанови правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року № 602 «Про заходи щодо забезпечення повернення кредитів, наданих Національним банком України»; під час здійснення особливого режиму контролю здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Також судами встановлено, що оспорюваний правочин був укладений з пов`язаною особою банку, а саме відповідачем у справі ОСОБА_1 . Згідно листа ПАТ «Український професійний банк» від 28 листопада 2016 року № 01-10/2296, яким на виконання Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого постановою правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 315, подано Національному банку України перелік пов`язаних із банком осіб станом на 29 травня 2015 року, ОСОБА_1 і ТОВ «Розвиток-2012» є особами, пов`язаними з ПАТ «Український професійний банк» (а. с. 117, 118, т. 1).

За вказаних обставин встановлено нікчемність договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 1611 в силу частини третьої статті 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а. с. 139-146, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Нормативно-правовим актом, який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (частина третя статті 34 цього Закону).

Згідно з частиною п`ятою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

У силу частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту)). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 цього Закону).

Приписами частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, наведеними нормами права законодавчо визначене право уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виявлення нікчемних правочинів неплатоспроможного банку у випадках, визначених у статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При виявленні нікчемних правочинів Фонд не наділений повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не певного наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий відповідний наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін відповідно до закону.

Отже, Фонд самостійно не може застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. У разі виявлення нікчемних правочинів Фонд зобов`язаний вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності - звернутися до суду з відповідним позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15 (провадження № 11-104апп18)).

Відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року є нікчемним, оскільки, уклавши спірний договір, банк здійснив відчуження власних активів, що погіршило його ліквідність та призвело до неплатоспроможності і неможливості виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами. Оплата за договором мала бути здійснена третьою особою ТОВ «Розвиток-2012», яка на момент укладання спірного договору була кредитором банку та мала залишки грошових коштів на рахунках ПАТ «Український професійний банк», шляхом перерахування коштів з рахунку ТОВ «Розвиток-2012» на рахунок банку. Від продажу об`єкта нерухомості сума грошових коштів на кореспондентському рахунку банку не збільшилася (банк не отримав коштів від продажу нерухомого майна), а укладення спірного договору зумовило неможливість виконання зобов`язань неплатоспроможного банку перед іншими кредиторами.

Крім того, спірний правочин був укладений усупереч постанові правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ, відповідно до якої ПАТ «Український професійний банк» установлено обмеження щодо будь-якого відчуження будівель і споруд.

Аналогічні правові висновки у справі між тими самим сторонами та з аналогічним предметом виклав Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17 (провадження № 61-43854св18), підстави відступити від них не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Вирішуючи спір, встановивши, що внаслідок укладення між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 нікчемного правочину останній набув права власності на нерухоме майно - першу чергу офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 , шляхом ухвалення державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. рішення від 28 травня 2015 року № 21680430, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано застосував наслідки недійсності правочину шляхом скасування вищевказаного оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно.

Під час нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було враховано вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах.

Доводи касаційної скарги про те, що до участі у розгляді справи не було залучено власника нерухомого майна, що є предметом позову, - ТОВ «Криптоінвест», не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Позовні ПАТ «Український професійний банк» були заявлені у грудні 2017 року, неодноразово розглядались судами різних інстанцій, не були змінені або уточнені. Заявляючи вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину до ОСОБА_1 , позивач надав достатні докази на підтвердження реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості, яким судами першої та апеляційної інстанцій надана належна правова оцінка. При цьому суди зауважили, що спірне нерухоме майно ОСОБА_1 передав ТОВ «Криптоінвест» під час розгляду справи за актом приймання-передачі від 14 лютого 2018 року як внесок до статутного капіталу.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Судами правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. М. Осіян

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

С. Ф. Хопта