Дата документу 25.01.2022 Справа № 314/2312/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2312/20
Провадження №22-ц/807/393/22
Провадження №22-ц/807/393/22-2
Провадження №22-ц/807/393/22-3
Головуючий в 1-й інстанції Мануйлова Н.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року (повний текст рішення складено 25 червня 2020 року), рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року (повний текст рішення складено 10 липня 2020 року), ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_4 . Після його смерті залишилась спадщина у вигляді СФГ «Щитіково», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 20,2 га, розташованої на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, якою він користувався на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ЗП04-500113, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №472 від 07.09.1993. У встановлений законодавством строк, 20.03.2015, позивач та відповідач прийняли спадщину та надали відповідну заяву до нотаріальної контори, проте постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області від 26.05.2020 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом. Позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності вищевказане майно.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності та права постійного користування в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на Селянське (фермерське) господарство «ШИТІКОВО», розташоване за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с.Московка, вул.Українська, 16, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право постійного користування земельною ділянкою площею 20,2га, розташованою на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, наданою для ведення фермерського господарства, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування якому належало на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ЗП 04-500113, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №472.

02 липня 2020 до суду надійшла заява ОСОБА_6 про перегляд вищевказаного рішення суду за нововиявленими обставинами, в обґрунтування якої заявник зазначив, що відповідно до Наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 13.03.2020 №8-2144/15-20-СГ Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 040500113, зареєстрованого за №472, визнано таким, що втратив чинність. У подальшому земельний масив площею 20,2 га, повноважним розпорядником землі - Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок передано у власність: ОСОБА_6 01 002 0038, ОСОБА_7 01 002 0035, ОСОБА_1 01 002 0034, ОСОБА_8 01 002 0026, ОСОБА_9 01 002 0037, ОСОБА_10 01 002 0029, ОСОБА_11 НОМЕР_2 , ОСОБА_12 НОМЕР_3 . Станом на теперішній час заявникові ОСОБА_6 із ЄДРСР стало відомо про наявність рішення від 16.06.2020 по справі 314/2312/20. На думку заявника вказане рішення підлягає перегляду за нововиявленими обставинами, оскільки станом на час його ухвалення, Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 040500113, зареєстрований за №472 був визнаний таким, що втратив чинність, а отже, не існував як об`єкт цивільних прав. На підставі вищевказаного заявник просив скасувати вищевказане судове рішення.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року, заяву ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020 у справі №314/2312/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування, задоволено.

Скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020 року у справі №314/2312/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020 року, виправлено описку, допущену в рішенні Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року по справа № 314/2312/20, провадження № 8/314/11/2020, а саме, в абзацах другому та третьому резолютивної частини рішення зазначити та вважати правильним: «в частині визнання за ОСОБА_2 права постійного користування право постійного користування земельною ділянкою площею 20,2га, розташованою на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, наданою для ведення фермерського господарства, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування якому належало на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ЗП 04-500113, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №472».

Доповнено рішення абзацом «Рішення в частині визнання за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на Селянське (фермерське) господарство «ШИТІКОВО», розташоване за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с.Московка, вул.Українська, 16, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін».

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що наразі між СФГ «Шитіково» та ОСОБА_1 існує спір щодо права власності на земельну ділянку, оскільки позивач стверджує , що передана ОСОБА_1 земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яка була передана в постійне користування ОСОБА_5 , як засновнику господарства, а оскільки оскаржувані рішення стосуються визнання права власності на Фермерське господарство в порядку спадкування, вони є такими, що порушують право скаржника, яка не була залучена до участі у справі. Скаржниця зазначає, що фермерське господарство, як юридична особа не може бути суб`єктом спадкування. При цьому успадковуватися можуть майнові права засновника господарства, в тому числі його право власності на фермерське господарство, як на цілісний майновий комплекс або майно та майнові права фермерського господарства, якщо такі належали померлому спадкодавцю. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою, було фактично єдиним майновим правом ФГ, скаржниця вважає, що рішення від 16 червня 2020 року порушує її права та інтереси. Перегляд рішення, що не набрало законної сили, за нововиявленими обставинами, особою що не була учасником справи є істотними порушеннями процесуального законодавства, що є підставою для скасування рішення суду від 06 липня 2020 року. Ухвалою суду про виправлення описку у рішенні суду від 06 липня 2020 року фактично змінено суть проголошеного рішення, що є процесуальним порушенням, яке є підставою для скасування ухвали.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Першина І.М. зазначає, що скаржник не підтвердив обставин порушення її прав та законних інтересів, а тому апеляційне провадження слід закрити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , видане 19.09.2014 виконавчим комітетом Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, актовий запис №05 від 19.09.2014).

Спадкоємцями після його смерті стали його дружина, ОСОБА_13 та донька ОСОБА_2 , підтвердженням факту їхніх родинних відносин є матеріали копії спадкової справи №104/2015, що містяться в цивільній справі № 314/2312/20.

20.03.2015 позивач та відповідач звернулися з відповідними заявами до Вільнянської державної нотаріальної контори.

26.05.2020 позивачу постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Євграфовою О.М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю у спадкоємця всіх необхідних документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.

Із матеріалів спадкової справи та статуту Селянського (фермерського) господарства «Щитіково», виписки з ЄДРПОУ серії ААБ №001827, довідки АБ № 481537 з ЄДРПОУ встановлено, що ОСОБА_4 був засновником Селянського (фермерського) господарства «Щитіково», розташованого за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с.Московка, вул.Українська, 16.

На його ім`я було видано Державний акта на право постійного користування землею серії ЗП04-500113, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №472 від 07.09.1993. Згідно вказаного акта йому у постійне користування було надано земельну ділянку площею 20,2 га, розташовану на території Московської сільської ради.

Задовольняючи вимоги позову ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог позову та неможливості захисту права позивача позасудовим шляхом.

02 липня 2020 до суду надійшла заява ОСОБА_6 про перегляд вищевказаного рішення суду за нововиявленими обставинами.

В рамках розгляду даної заяви судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 13.03.2020 №8-2144/15-20-СГ Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 040500113, зареєстрованого за №472, визнано таким, що втратив чинність.

У подальшому земельний масив площею 20,2 га, повноважним розпорядником землі - Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок передано у власність: ОСОБА_6 01 002 0038, ОСОБА_7 01 002 0035, ОСОБА_1 01 002 0034, ОСОБА_8 01 002 0026, ОСОБА_9 01 002 0037, ОСОБА_10 01 002 0029, ОСОБА_11 НОМЕР_2 , ОСОБА_12 НОМЕР_3 .

Суд першої інстанції, вважав факт визнання Державного акта на право постійного користування землею серії ЗП04-500113 виданого на ім`я ОСОБА_4 , таким, що втратив чинність, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 13.03.2020 №8-2144/15-20-СГ нововиявленою обставиною, яка була невідома суду на день розгляду позову, що є підставою для перегляду рішення суду від 16.06.2020 у зв`язку із нововиявленими обставинами, оскільки впливає на права інших осіб.

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020, задовольнив. Скасував вказане рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив.

Ухвалою суду від 06 липня 2020 року виправлено описку у вищезазначеному судовому рішенні, а саме вказано зокрема, що рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020 в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Селянське (фермерське) господарство «ШИТІКОВО», в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишається без змін.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Враховуючи, що всі оскаржувані в цій справі процесуальні рішення, стосуються в тому, числі земельної ділянки площею 20,2 га, розташованої на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка перебувала у користуванні ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП04-500113, і яка в результаті втрати чинності вказаного Державного акту та на підставі відведення земельних ділянок, передана у власність іншим особам, в тому числі скаржнику ОСОБА_1 , оскаржувані процесуальні рішення порушують права та законні інтереси останньої, що підтверджує її право на апеляційне оскарження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду від 06 липня 2020 року ухваленого в результаті розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та ухвали від 06 липня 2020 року про виправлення описки у вказаному рішенні, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно п.1 ч.2 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Пункт 1 ч.1 ст. 424 ЦПК України, передбачає, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення;

Аналіз змісту указаних статей свідчить про те, що особа, яка не була залучена до участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи чи обов`язки, не має права на подання заяви про перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами; суд ухвалою відмовляє у прийнятті такої заяви (у відкритті провадження у справі).

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2019 року у справі № 539/1054/16-ц (провадження № 61-42805св18).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по суті, не звернув увагу на те, що така заява подана до набрання рішенням, що оскаржується законної сили та особою, що не була залучена до участі у справі у якості учасника, а тому провадження у такій справі не могло бути відкрито.

Окремо слід зазначити про порушення норм процесуального законодавства при постановці ухвали про виправлення описки у рішенні Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 269 ЦПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року № 14, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Таким чином, опискою є зроблена судом механічна помилка у визначенні сторони, адреси, строку виконання та інше, які мають істотний характер.

Опискою слід вважати помилку, що порушує правила граматики, синтаксису, пунктуації, нумерації, що мають вплив на правильне розуміння змісту судового рішення, без зміни його по суті, та його виконання.

Судом першої інстанції при постановці ухвали про виправлення описки у рішенні суду від 06 липня 2020 року, саме змінено зміст резолютивної частини судового рішення.

Так, за замістом резолютивної частини рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року, заяву ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020 у справі №314/2312/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування, задоволено. Скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2020 року у справі №314/2312/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Ухвалою про виправлення описки у рішенні суду від 06 липня 2020 року у цій справі, абзаци другий та третій резолютивної частини рішення доповнено «в частині визнання за ОСОБА_2 права постійного користування право постійного користування земельною ділянкою площею 20,2га, розташованою на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, наданою для ведення фермерського господарства, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування якому належало на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ЗП 04-500113, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №472». Доповнено рішення абзацом «Рішення в частині визнання за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на Селянське (фермерське) господарство «ШИТІКОВО», розташоване за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с.Московка, вул.Українська, 16, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін».

Таким чином, ухвала про виправлення описки у цій справі повністю змінює зміст резолютивної частини рішення, що є недопустимим та порушує норми процесуального законодавства.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 06 липня 2020 року у цій справі, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви.

Що стосується законності та обґрунтованості рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року, то слід зазначити наступне.

Позов в даному випадку пред`явлено ОСОБА_2 до своєї матері ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 . При цьому за матеріалами справи та змістом позову не встановлено спору між сторонами, не встановлено, чим саме відповідач порушує права та законні інтереси позивача.

Крім того, відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

За позовними вимогами ставиться питання, щодо спадкування та визнання права власності на Селянське (фермерське) господарство «Шитіково», при цьому, саме господарство, а також його члени ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , прав та інтересів, яких стосується вирішення спору, до участі у справі не залучені.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції, не звернув уваги, що до участі у справі не залучено всіх учасників справи, на чиї права та обов`язки впливає вирішення спору, а висновок про доведеність чи недоведеність позову можливий за участі у справі належних сторін.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач при цьому не позбавлений права на звернення до суду першої інстанції з відповідними позовними вимогами до належних відповідачів.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 303/2845/15-ц (провадження № 61-17802св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18) та від 23 березня 2020 року у справі № 394/8/19 (провадження № 61-1404св20).

Окремо слід зазначити, щодо спадкування права постійного користування земельною ділянкою.

На час надання ОСОБА_5 права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

На час заснування СФГ «Шитіково» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-ХІІ, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону № 2009-ХІІ).

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону № 2009-ХІІ).

Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-ХІІ).

За змістом наведених приписів на час створення СФГ «Шитіково» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009- ХІІ).

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-ХІІ). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство.

Ураховуючи наведене, з моменту створення СФГ «Шитіково» відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, то таке право може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства.

Саме селянське (фермерське) господарство, зареєстроване як юридична особа, є власником цілісного майнового комплексу, а не засновник або член такого господарства. Тому право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, після його створення належить цьому господарству, а відтак, не може входити до складу спадщини.

Вказані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані процесуальні рішення скасуванню з ухваленням нових рішень щодо відмови у задоволенні вимог позову та заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських судців щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Киіг Тог (і а V. 8раіп) серія А. 303-А; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів:

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року, та ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року про виправлення описки у судовому рішенні у цій справі скасувати та прийняти у справі нову постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти у справі нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Московська сільська рада Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 січня 2022 року

Головуючий, судця-доповідач С. В. Кухар

Судці: О.В. Крилова

О.З. Поляков