Єдиний унікальний номер судової справи 476/192/21
Номер провадження 22-ц/812/175/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 січня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Калашник А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Єланецьким районним судом Миколаївської області 07 жовтня 2021 року, під головуванням судді Чернякової Н.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ в Єланецькому районі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платі,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ в Єланецькому районі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-МК №026744 від 26 грудня 2001 року є власником земельної ділянки площею 9.94 га, яка розташована в межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01 вересня 2009 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 передав у користування ОСОБА_2 вищезазначену землю на 49 років.

20 грудня 2010 року вказаний договір зареєстровано в Єланецькому районному відділі Миколаївської філії центру ДЗК.

Позивач повністю виконав взяті на себе за договором оренди землі обов`язки, в той час як відповідач свого слова не дотримався, взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати за 2015-2018 роки не виконав.

Неодноразові звернення до відповідача з вимогою виплати заборгованість з орендної плати позитивних наслідків не мали.

Посилаючись на викладені обставини справи ОСОБА_1 просив:

розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 вересня 2009 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у Єланецькому районному відділі Миколаївської філії центру ДЗК 20 грудня 2010 року за реєстровим №00;

стягнути на його користь з ОСОБА_2 кошти в загальному розмірі 50 998 грн. 65 коп., з яких: 12 216 грн. 50 коп. - заборгованість за орендною платою за 2015-2018 роки, 3 965 грн. 52 коп. - інфляційні втрати, 1 374 грн. - 3% річних; 33 442 грн. 62 коп. - пеня у розмірі 0.2% за прострочення зобов`язання за договром;

стягнути на його користь з ОСОБА_2 понесені судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що при підписані договору оренди із позивачем ним було сплачено 150 000 грн. орендної плати, що підтверджується особисто складеною ОСОБА_1 розпискою. Крім того, у 2016 році ним додаткового сплачено позивачу 14 300 грн. орендної плати, про що останній зазначив у своєму позові. Також вказував на те, що він укладав договір оренди як фізична особа, а тому, оскільки він не є податковим агентом по відношенню до позивача та його доходу у вигляді орендної плати, то, відповідно, не сплачував податок з даного доходу позивача. Крім того, посилався на пропуск ОСОБА_1 позовної давності за вимогами про сплату орендної плати за 2015-2017 роки.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 200 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що не відповідають дійсним обставинам твердження позивача про систематичну невиплату йому відповідачем орендної плати за 2015-2018 роки, оскільки він особисто написав розписку про отримання орендної плати у розмірі 150 000 грн. за 49 років за орендовану в нього земельну ділянку.

Твердження позивача, що наявність розписки про отримання коштів в сумі 150 000 грн. не можна вважати орендною платою за землю, оскільки її було складено до державної реєстрації договору оренди землі, тобто за не чинним договором оренди землі та за відсутності обов`язку відповідача сплачувати орендну плату та відсутності у позивача права на її отримання, а договором оренди землі від 01 вересня 2009 року авансова орендна плата не передбачена, районним судом не прийнято до уваги, оскільки позивачем не спростовано доводи представника відповідача про те, що вищезазначені кошти сплачені за договором оренди землі від 01 вересня 2009 року та не доведено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували інші зобов`язання, не пов`язані з вказаним договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ч.1 ст.14 Закону України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є істотними умовами договору оренди землі.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п.«д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-МК №026744 від 26 грудня 2001 року належить земельна ділянка площею 9.94 га, яка розташована в межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12).

01 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В., за умовами якого ОСОБА_1 надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку розміром 9.94 га. Строк дії договору становить 49 років. 20 грудня 2010 року вказаний договір зареєстровано в Єланецькому районному відділ Миколаївської філії центру ДЗК, за реєстровим №00 (а.с.10-11).

Пунктом 9 договору узгоджено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 3 054 грн. 12 коп. в рік.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції за додатковою угодою сторін і вноситься щорічно не пізніше 01 грудня (пп.10,11 договору).

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0.2% несплаченої суми за кожен день прострочення (п.14 договору).

Із наданої відповідачем копії розписки від 01 вересня 2009 року (написання якої позивач не заперечував) убачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 орендну плату у розмірі 150 000 грн. за 49 років, за користування земельною ділянкою площею 9.94 га, яка знаходиться в межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, кадастровий номер :01:000:0044, та належить позивачу на підставі державного акту на право власності на землю ІІ-МК №026744 (а.с.43).

Згідно розписки від 24 грудня 2016 року ОСОБА_2 сплатив кошти ОСОБА_1 за оренду землі в сумі 14 300 грн. (а.с.13). Отримання коштів в сумі 14 300 грн. позивачем не заперечувалось.

До відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню також підлягають положення ч.2 ст.651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п.6 ч.1 ст.3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , посилався на те, що відповідач систематично не виконує взяті на себе зобов`язання щодо щорічної виплати орендної плати у визначеному у договорі розміру, що є підставою для його розірвання.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, районний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

При вирішенні спору районним судом надана належна оцінка розписці від 01 вересня 2009 року, згідно якої позивач фактично виразив волю на отримання орендної плати за 49 років наперед, а орендар вчинив дії - сплатив на користь орендодавця орендну плату у розмірі 150 000 грн. за майбутні періоди користування земельною ділянкою.

Вказана розписка орендодавця і дії орендаря за обставин цієї справи свідчать про погодження сторонами порядку сплати орендної плати за майбутні періоди.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він не отримував грошових коштів від орендаря на підставі вказаної розписки. Окрім того, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву та в апеляційній скарзі визнав факт написання розписки від 01 вересня 2009 року, яка свідчить про отримання орендної плати.

Згідно зі ст.531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Умови договору оренди землі про сплату орендної плати за майбутні періоди можуть бути погоджені сторонами договору оренди у формі, передбаченій статтею 14 Закону України «Про оренду землі».

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 321/329/17 (провадження №61-16545св18).

У договорі оренди земельної ділянки від 01 вересня 2009 року сторони погодили, що орендна плата сплачується у грошовому вигляді один раз на рік; розмір орендної плати складає 3 054 грн. 12 коп. (п.9 договору). Згідно розписки від 01 вересня 2009 року орендодавець отримав від орендаря грошові кошти у розмірі 150 000 грн., що спростовує доводи позивача про систематичну несплату орендної плати станом на день пред`явлення позову, як підставу для розірвання договору оренди.

Врахувавши положення статті 531 ЦК України, зміст розписки від 01 вересня 2009 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_1 погодився на отримання орендної плати за майбутні періоди згідно договору оренди від 01 вересня 2009, укладеним між позивачем та відповідачем, а також дії орендаря, який сплатив вказану суму, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сторони погодили у письмовій формі вказаний порядок сплати орендної плати і цей порядок було реалізовано сторонами, отже у орендаря станом на день пред`явлення позову була відсутня заборгованість перед орендодавцем по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позивач не довів належними та допустимим доказами істотного порушення орендарем умов договору, позбавлення його права на те, на що він розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки (ст.651 ЦК України).

Також позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що він не отримував від відповідача грошових коштів у розмірі 150 000 грн. наперед у рахунок сплати орендної плати на час написання ним розписки.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу порушувала питання про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу та, в якому просила стягнути з позивача на користь відповідача витрати на оплату правової допомоги адвоката, яка була надана підчас перегляду даної справи у Миколаївському апеляційному суді в розмірі 800 грн.

В обґрунтування вказаної вимоги представником відповідача надано до суду квитанцію до прибуткового касового ордеру від 12 січня 2022 року про сплату відповідачем 800 грн.

За такого, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 800 грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 800 (вісімсот) грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 26 січня 2022 року