Дата документу 25.01.2022 Справа № 310/7378/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/7378/21
Провадження №22-ц/807/503/22
Головуючий в 1-й інстанції Прінь І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Амельченко Миколи Дем`яновича на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року, ухвалене у м. Бердянськ (повний текст рішення складено 22 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору іпотеки припиненим,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання договору іпотеки припиненим. В обґрунтування позову вказував на те, що 23.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №МL-203/107/2007 від 23.08.2007 року, за яким ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у сумі 59500,00 доларів США, зі сплатою 13,99% за користування кредитом, з кінцевим строком повернення кредиту - 23.08.2017 року. Станом на 14.07.2009 року заборгованість позичальника за договором становить 643528,87 грн. В якості забезпечення кредитного договором 23.08.2007 року ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №РСL-203/107/2007, згідно із яким в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» було передано нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок суми боргу відповідач звернувся до позивача лише 19.08.2010 року, тобто через півтора роки після досудової вимоги, коли фактично настав строк виконання зобов`язання. З моменту направлення досудової вимоги 19.12.2008 року про стягнення всієї суми боргу, в тому числі предмета іпотеки, було розпочато відлік шестимісячного строку, для поручителя, при цьому з позовом до суду банк прийшов 19.08.2010 року, тобто з пропуском строку, а отже майнова порука припиняється. Отже, граничний термін порук є 19.06.2009 року. Позивач просив суд визнати припиненими з 19.09.2009 року правовідносини за Договором іпотеки №РСL-203/107/2007 (Майнова порука) від 23.08.2007 року укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 у зв`язку з включенням опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання договору іпотеки припиненим, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Амельченко Миколи Дем`яновича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що з моменту направлення досудової вимоги 19.12.2008 року про стягнення всієї суми боргу, в тому числі предмета іпотеки, було розпочато відлік шестимісячного строку, для поручителя, при цьому з позовом до суду банк прийшов 19.08.2010 року, тобто з пропуском строку, а отже майнова порука припиняється.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №МL-203/107/2007, за яким ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у сумі 59500,00 доларів США, зі сплатою 13,99% за користування кредитом, з кінцевим строком повернення кредиту - 23.08.2017 року (а.с.15-22).

В якості забезпечення виконання позичальником кредитного договору 23.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №РСL-203/107/2007 (а.с.23-29), згідно із яким ОСОБА_1 передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Вержиковською О.П.

За рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.03.2014 року (а.с.64-71), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.05.2014 року ( а.с.72-74), ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Вержиковської О.П., треті особи: Бердянське комунальне підприємство з технічної інвентаризації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договорів недійсними, припинення іпотеки, зобов`язання зробити дії, застосування наслідків недійсності правочинів. кредиту і іпотеки припиненим. Цим же рішенням було частково задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Бердянське комунальне підприємство з технічної інвентаризації про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання зробити дії. Було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №МL-203/107/2007 від 23.08.2007 року у розмірі 643528,87 грн.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються спеціальним Законом України «Про іпотеку» та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов`язань, на них не поширюються норми, які регулюють поруку, а саме статті 553 559 ЦК України, тому доводи позивача про припинення майнової поруки за договором іпотеки у зв`язку з пред`явленням до боржника вимоги про дострокове погашення кредиту, на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України є безпідставними.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За правилами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналіз положення статті 599 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що зобов`язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Належне виконання також включає в себе виконання зобов`язання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо.

Неналежно проведене виконання не припиняє зобов`язання, а лише тягне за собою покладення на боржника нових обов`язків, які становлять міри цивільно-правової відповідальності (відшкодування збитків, стягнення неустойки тощо).

За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Порука та застава (зокрема, іпотека) є різними видами забезпечення виконання зобов`язань, можуть застосовуватись одночасно і незалежно один від одного, мають аксесорний характер до основного зобов`язання (договір кредитний), а не між собою, а тому приписи інституту поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем за договором іпотеки.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 593) глави 49 ЦК України і спеціальним законом.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, викладені у постановах від 16 листопада 2016 року № 6-1474цс16 та від 22 лютого 2017 року № 6-133цс17, відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з іпотекодавцем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета іпотеки. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

На підставі викладеного, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки за договором від 23 серпня 2008 року, оскільки норми частини чотири статті 559 ЦК України (пропущення шестимісячного строку на пред`явлення вимоги до поручителя) не може бити застосована до припинення договору іпотеки, а належними та допустимими доказами не доведено виконання в повному обсязі умов кредитного договору та відсутності кредитної заборгованості за цим договором, а відтак і наявність підстав для припинення іпотеки як забезпечення виконання кредитного зобов`язання перед банком.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Амельченко Миколи Дем`яновича залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 січня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков