Провадження № 2/484/40/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Мельничука О.В.,

за участю секретаря судового засідання Голубкової Н.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Первомайську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквіфін Україна" про розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом, уточненим у подальшому, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквіфін Україна" (далі ТОВ "Еквіфін Україна") про розірвання кредитного договору №48318-А від 18.06.2020 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказала, що 18 червня 2020 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №48318-А від 18.06.2020 року (далі - кредитний договір), за умовами якого кредитодавець надав їй кредитні кошти у розмірі 5000,00 грн на умовах строковості,платності та поворотності, строком дії до 17 липня 2020 року зі сплатою 0,7425% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитними коштами, що становить загальну суму сплати 6113,90 грн. 18.06.2020 року між сторонами договору було укладено попередню угоду автопролонгації вищевказаного кредитного договору про продовження строку користування кредитом до 20 календарних днів, а саме до 06.08.2020 року з урахуванням суми кредиту та підвищеної процентної ставки за користування кредитом, яка є фіксованою та складає 4% в день, що становить загальну суму до повернення 11475,30 грн. Зазначала, що на момент підписання кредитного договору, вона не розраховувала на те, що в результаті загальнодержавного карантину, що був спричинений пандемією, у неї виникнуть труднощі з виплатою кредиту, оскільки дитячий садок №197 в м. Одесі, в якому вона працює вихователем, з 12 березня 2020 року по 26 травня 2020 року знаходився на карантині, а її було переведено на 50% оплати праці від мінімальної заробітної плати. Стверджувала, що вона на даний час отримує заробітну плату за мінімальною ставкою, без нарахування премій та надбавок, додаткових засобів для існування не має, тому у неї немає можливості сплачувати загальну суму кредиту з урахуванням передбачених процентів та комісії. Крім того, вона одна виховує шестирічного сина ОСОБА_2 , 2014 року народження, з яким разом проживає в найманій квартирі.

Позивачка вказувала, що п.15.1 кредитного договору передбачено, що жодна із сторін не несе відповідальності перед іншою стороною за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором , якщо таке невиконання (неналежне виконання) стало результатом дії обставин непереборної сили (форс-мажор), що виникло мимо волі і бажання сторін і які сторони не могли передбачити та /або запобігти розумними заходами. Також позивачка посилалась на п.15.3 кредитного договору, яким передбачено, що якщо форс-мажорні обставини тривають більше 2 (двох) місяців поспіль, будь-яка із сторін має право розірвати договір. Зазначила, що у договорі річна процентна ставка за кредитом, з урахуванням додаткової угоди щодо автопролонгації договору, встановлена у розмірі 945,35%, що вносить суттєвий дисбаланс договірних відносин стосовно прав та інтересів позичальника, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За її думкою, аналіз судової практики із приводу визначення справедливого розміру відсотків, свідчить про те, що їх нарахування у розмірі 945,35 % є суттєво завищено.

Вважає, що умови кредитного договору №48318-А від 18.06.2020 року є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Вказувала, що вимога про нарахування та сплату процентів, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3, ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми, як процентну ставку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання у вигляді процентної ставки перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання додаткових прибутків кредитором.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд розірвати кредитний договір №48318-А від 18.06.2020 року на загальну суму 6113,90 грн та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року цивільну справу за наданим позовом було передано за підсудністю до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

На вказану ухвалу суду позивачкою ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01.10.2020 року залишено без змін.

24.03.2021 року справа №521/11472/20 надійшла до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2021 року - у вказаній справі головуючим суддею визначено Мельничука О.В.

Ухвалою судді від 02.04.2021 року у даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.08.2021 року відповідачем було подано до суду відзив із запереченнями на позовну заяву.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року у справі було закрито підготовче провадження; справу призначено до судового розгляду.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце слухання справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України; надіслала на електронну адресу суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд слухати справу без її участі за наявними в справі матеріалами.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що 18.06.2020 року між ТОВ «Еквіфін Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний кредитний договір №48318-А (далі - кредитний договір), згідно якого ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 5000 грн з акційною процентною ставкою в розмірі 0,7425% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Вказаним договором встановлено строк кредиту з 18.06.2020 року по 17.07.2020 року. Також було встановлено строк автопролонгації кредитного договору з дати (дня), наступної за запланованою датою повернення кредиту, і до спливу 20 календарних днів, з підвищеною процентною ставкою у розмірі 4% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 945,35%, а загальна сума кредиту 11475,30 грн. Вказував, що зазначений кредитний договір укладений в електронній формі, шляхом обміну електронними повідомленнями, а тому прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Під час укладання договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. З посиланням позивачки на труднощі, що виникли у неї з погашенням кредиту у зв`язку з введенням з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України карантину, спричиненого пандемією СОVID-19, як на підставу розірвання кредитного договору - не погодився та зазначив, що кредитний договір був укладений між сторонами 18.06.2020 року. Крім того, карантин у садочку, де працює позивачка, також тривав з 12.03.2020 по 26.05.2020 року, що спростовує посилання останньої на виникнення обставин непереборної сили. Тобто, позивачка намагається уникнути відповідальності, звернувшись з позовом до суду на надуманих підставах. Вказував, що у відповідності до п.4.10 кредитного договору та ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», позивачка могла скористатися правом споживача та відмовитись в односторонньому порядку від укладеного Кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, однак не скористалась цим правом, що означає, що вона передбачила всі наслідки, була ознайомлена з умовами кредитування та відповідальністю за порушення своїх зобов`язань по Кредитному договору. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою п`ятою розділом 11 главами 52, 53 Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом встановлено, що ТОВ «Еквіфін Україна» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи ФК №1251 від 19.09.2019 року.

18.06.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Еквіфін Україна» було укладено кредитний договір №48318-А від 18.06.2020 року, за умовами якого відповідач надав позивачці кредитні кошти у розмірі 5000,00 грн на умовах строковості, платності та поворотності, строком дії до 17 липня 2020 року зі сплатою 0,7425% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитними коштами, що становить загальну суму сплати 6113,90 грн.

18.06.2020 року між сторонами було укладено попередню угоду автопролонгації вищевказаного кредитного договору про продовження строку користування кредитом до 20 календарних днів, а саме до 06.08.2020 року, згідно якої позивальник сплачує кредитору проценти за підвищеною процентною ставкою в розмірі 4% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 945,35 %. Загальна вартість кредиту становить 11475,30 грн (п.1.2 п.1.7 Угоди до кредитного договору).

Встановлено, що кредитний договір був укладений сторонами відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» та Правил надання коштів в кредит ТОВ «Еквіфін Україна».

Згідно п. 2.6.1 кредитного договору позивачка отримала від відповідача 5000 грн.

ТОВ «Еквіфін Україна» виконало свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в розмірі 5000 грн.

Пунктами 2.6.2 та 2.6.3 кредитного договору та Графіком платежів до кредитного договору передбачено, що строк кредиту складає 30 календарних днів з 18.06.2020 р. по 17.07.2020 р. включно.

У п.п. 2.6.4, 2.6.5, 2.6.6 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Кредитору проценти за акційною процентною ставкою в розмірі 0,7425 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Реальна річна процента ставка за користування кредитом становить 271,01%. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом, а саме за період з дати видачі кредиту і до запланованої дати повернення кредиту включно. Загальна вартість кредиту становить 6113,9 грн. Сума до повернення 6113,9 грн.

Пунктом 2.5 кредитного договору встановлена процентна ставка фіксована.

Пунктом 1.6 Договору визначено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2.3 цього Договору.

Кредитні кошти надаються Позичальнику на платіжну картку (п. 4.1 кредитного договору).

Порядок нарахування та сплати процентів передбачено розділами 6 та 7 кредитного договору (п.п. 6.1 6.8, п.п.7.1-7.8).

У Графіку платежів (розділ 3 кредитного договору), зазначено, що сума кредиту становить 5000 грн., проценти за користування кредитом 1113,9 грн., термін платежу 17.07.2020 року, загальна сума, що підлягає сплаті 6113,9 грн.

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору Позичальник ОСОБА_1 підтвердила, що використання її електронного підпису одноразовим ідентифікатором є аналогом власноручного підпису Позичальника та вважається вчиненим особисто Позичальником, а документи, підписані таким шляхом, є аналогом документів, підписаних на паперовому носії, і мають повну юридичну силу.

Отже, на виконання вказаного пункту договору його підписано ОСОБА_1 електронним підписом, про що міститься відмітка в пункті 17 договору Реквізити та підписи сторін .

Таким чином, зазначений договір кредиту укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства.

Статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Комерційні електронні повідомлення поширюються лише на підставі згоди на отримання таких повідомлень, наданої особою, якій такі повідомлення адресовані.

Встановлено, що кредитний договір №48318-А від 18.06.2020 року був укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Веб-сайту відповідача (https://miloan.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем відповідача, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.

У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладання електронного договору.

Так, встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

З викладеного вбачається, що укладення договору позики без прийняття пропозиції з боку позивачки було б неможливим.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Враховуючи вище викладені факти, необхідно зазначити, що відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті (https://www.mistercash.ua) разом з примірним договором.

На даній сторінці розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення.

Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» регламентує, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Судом встановлено, що позивачка в момент реєстрації на Сайті відповідача створила свій Особистий кабінет, який є сукупністю захищених cтopiнок та який забезпечував позивачці повну взаємодію з відповідачем, постійний доступ до інформації та документів, необхідних для укладення/виконання Договору .

Таким чином, в момент коли позивачка заповнила заяву з метою отримання позики, вона автоматично прийняла пропозицію (оферту) відповідача та приєдналася до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі позики.

Крім того, клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів, на телефонний номер Клієнта направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі - «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта.

При оформленні договору позики сторони домовилися, що всі документи щодо надання позики підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Таким чином, Законом України «Про електронну комерцію» визначено, що саме Договором оферти визначається технологія (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони.

Саме у Договорі оферти відповідача чітко визначено, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, враховуючи те,що позивачка ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті відповідача, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним, Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України Про електронну комерцію).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис , за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Правила надання коштів в кредит ТОВ «Еквіфін Україна» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті кредитора, про що зазначено у пункті 1.15 кредитного договору.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Тобто, позивачка перед укладенням договору була ознайомлена з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до відповідача із заявкою на отримання позики та, підписавши договір, позивачка засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування.

Отже, суд вважає, що при укладенні та підписанні кредитного договору, позивачка діяла свідомо, її волевиявлення було направлено на укладення вказаного договору та отримання позики.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частини перша, третя статті 509 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов Договору кредиту вимогам законодавства та про несправедливість його умов.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивачки на те, що договором передбачена непропорційно велика сума компенсації, а саме понад 50% вартості тіла кредиту у разі невиконання зобов`язань є необґрунтованими, оскільки максимальний розмір штрафу не перевищує 50 відсотків від суми кредиту (п. 4.1 кредитного договору), а також позивачка погодилась з конкретно запропонованими умовами договору кредиту, в тому числі в частині відсоткової ставки за користування кредитом, про що свідчить підписання нею договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Що стосується посилань позивачки на труднощі, що виникли у неї з погашенням кредиту в зв`язку з введенням загальнодержавного карантину, спричиненого пандемією СОVID-19, то суд вважає, що дані твердження не відповідають дійсності, виходячи з наступних підстав.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), на яку у позові посилається позивачка, на всій території України запроваджено карантин з 12 березня 2020 року.

При цьому, спірний кредитний договір між сторонами було укладено 18 червня 2020 року. Тобто, на момент укладення кредитного договору все існували умови карантину і позивачка свідомо це розуміла, підписуючи договір.

Крім того, позивачка у позовній заяві вказувала, що дитячий садок №197 в м. Одесі, в якому вона працює вихователем, з 12 березня 2020 року по 26 травня 2020 року знаходився на карантині, та її було переведено на 50% оплати праці від мінімальної заробітної плати, що спростовує посилання останньої на виникнення обставин форс-мажору (непереборної сили).

Слід зазначити, що віднесення введеного карантину до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору.

Непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Тобто, позивачка на момент укладання Кредитного договору, вже знала, що розмір її доходу зменшився та повинна була прийняти дані обставини до уваги.

Разом з тим, на підтвердження своїх доводів, позивачка не надала суду доказів, які підтверджували, що вона дійсно працювала на той момент у дитячому садочку №197 в м. Одесі та отримувала заробітну плату в розмірі 50% від мінімальної заробітної плати.

Суд вважає, що позивачка не довела належними доказами ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування позову, а саме, що умови Кредитного договору суперечать вимогам діючого законодавства.

При цьому, вимоги щодо визнання договору позики в частині нарахування відсотків недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка не заявляла.

Відповідно до п. 4.10 кредитного договору Позичальник має право відмовитись від отримання кредиту до моменту перерахування йому кредитних коштів або протягом 14 календарних днів з дати укладення цього договору шляхом направлення відповідного повідомлення в письмові формі на поштову адресу Кредитора з прикріпленням копії паспорту та копії РНОКПП (ідентифікаційного номеру) при умові, що строк, на який було видано кредит, ще не закінчився. У випадку відмови від отримання кредиту після отримання кредитних коштів від Кредитора, Позичальник зобов`язаний повернути протягом 7 (семи) календарних днів з дати вручення такого повідомлення Кредитору отриманий кредит та сплатити проценти за ним, нараховані за діючою процентною ставкою, починаючи з дати видачі кредиту та закінчуючи фактичною датою його повернення.

Крім того, відповідно до п. 12.7 кредитного договору Позичальник гарантує та підтверджує, що у випадку істотної зміни обставин у житті Позичальника, він приймає на себе всі ризики, пов`язані з такими з мінами.

Пунктом 15.3 кредитного договору встановлено, що якщо форс-мажорні обставини тривають більше 2 (двох) місяців поспіль, будь-яка із Сторін має право розірвати Договір, письмово повідомивши іншу Сторону про це не менш ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до передбачуваної дати розірвання. При цьому, Позичальник повинен зробити повний взаєморозрахунок з Кредитором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталась до відповідача з заявою про відмову від отримання кредиту чи про відмову від договору (розірвання договору) та повернення коштів, отриманих за кредитним договором.

Крім того, позивачка, посилаючись у позові на несправедливі умови договору, які суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», не ставить перед судом питання про щодо захисту прав споживача, зміни умов договору чи визнання їх недійсними.

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 652 ЦК України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін,якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставинне настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно до статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. З моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 червня 2018 року по справі №548/981/15-ц (провадження №14-182цс18) вбачається, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі №6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачкою не було доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відсутність фінансової можливості виконувати умови Кредитного договору не є підставою для його розірвання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Так, позивачка при зверненні до суду з даним позовом сплатила судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 17.07.2020 року. Інших судових витрат по справі немає.

Отже, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір з відповідача не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 43, 49, 76-78, 81, 133, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквіфін Україна" про розірвання кредитного договору, - відмовити.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України повні відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквіфін Україна", , адреса: вул. Басейна, 6, м. Київ., 01024.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.01.2022 року.

Суддя О.В.Мельничук