П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 564/177/21

Провадження № 22-ц/4815/277/22

Головуючий у Костопільському районному

суді Рівненської області: суддя Олійник П.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено 19 жовтня 2021 року

у м. Костопіль Рівненської області

Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 15 червня 2011 року договір б/н, відповідно до якого відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 28 грудня 2020 року складалась з: 9 713,96 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2688,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

З наведених підстав просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 15 червня 2011 року у розмірі 12 402,49 гривень станом на 28 грудня 2020 року.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення 15 червня 2011 року між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, отримання відповідачем від кредитодавця кредитної картки та кредитних коштів у зазначеному ним розмірі, а також наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про хибність висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості, оскільки позичальник була належним чином повідомлена про істотні умови кредитування. Підписавши анкету-заяву, відповідач погодилась з тим, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. При цьому матеріали справи містили необхідні докази на підтвердження вимог, а саме довідку про видані кредитні картки, банківську виписку, яка має статус первинного бухгалтерського документу та повинна досліджуватись судом. Після отримання кредитної картки відповідач здійснила дії щодо її активування, в подальшому користувалася нею, отримуючи кредитні кошти з власної ініціативи, що також вказує на укладення кредитного договору. Зважалося й на те, що позичальником не було спростовано розрахунку заборгованості, а також, що факт справляння нею грошових коштів за кредитним договором доводить погодження з умовами та правилами надання банківських послуг. Крім того, спірні правовідносини виникли 22 січня 2009 року, коли ОСОБА_1 підписала відповідну заяву та їй було відкрито картковий рахунок з наданням кредитної картки зі строком дії до лютого 2013 року. 15 червня 2011 року така ж заява була підписана повторно.

З викладених спонукань просило оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

У поданому відзиві представник відповідача адвокат Дупак В.Г. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду попередньої інстанції - без змін. На його переконання, позовні вимоги є недоведеними і наведені банком у позовній заяві та апеляційній скарзі підстави в мотивування своїх вимог суперечать одне одному. Звертав увагу на те, що при пред`явленні позову банк вказував, що кредитні відносини між сторонами виникли на підставі підписаної відповідачем заяви від 15 червня 2011 року. При цьому в поданій апеляційній скарзі позивач змінив позицію і доводив, що спірні правовідносини виникли з мотивів підписаної 22 січня 2009 року заяви позичальника, однак цей доказ не може братись до уваги, адже не був предметом розгляду в суді.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано, що 15 червня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", де, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення АТ КБ "Приватбанк" посилався на те, що в порушення умов договору від 15 червня 2011 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 28 грудня 2020 року існує заборгованість, яка становить 12 402,49 грн., з яких: 9 713,96 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2688,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку позичальника, довідки про зміну умови кредитування та видані кредитні картки, витяги з Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифу обслуговування кредитних карт "Універсальна".

При цьому, як видно із розрахунку заборгованості, банком обліковувалась заборгованість відповідача за період з 26 лютого 2013 року по 28 грудня 2020 року.

Разом з тим, згідно із банківською випискою за позичальником обліковувалась заборгованість з 26 лютого 2009 року по 01 грудня 2020 року, тобто задовго до підписання заяви про отримання банківських послуг, якою позивач обґрунтовував виникнення кредитних правовідносин.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Норми частин 1, 2 ст. 207 ЦК України вказують, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розуміла, ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами, а також Тарифами банківських послуг, підписуючи 15 червня 2011 року анкету-заяву про надання банківських послуг.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, роздруківка примірника Умов та правил надання банківських послуг з веб-сайту (сторінки) позивача, які містяться в матеріалах справи, не є належним доказом того, що ОСОБА_1 ознайомилася саме з ними.

З матеріалів справи вбачається, що позичальнику було видано чотири кредитні картки, які були відкриті у 2009, 2013 та 2017 роках. Анкета-заява від 15 червня 2011 року не містить відомостей про те, яку саме кредитну картку для цілей отримання та користування кредитом було видано відповідачці та за яким тарифом.

Очевидно, що дві кредитні картки за 2009 рік були видані не до анкети-заяви від 15 червня 2011 року, однак банк обчислював заборгованість саме з 2009 року.

З огляду на викладене доводи АТ КБ "Приватбанк" при звернення до суду про наявність у ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, укладеним на підставі анкети-заяви від 15 червня 2011 року, були безпідставними.

Вирішуючи ж питання щодо дослідження наданої банком до апеляційної скарги анкети-заяви від 22 січня 2009 року, яка не подавалася до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Між тим, позивач не довів об`єктивну неможливість її неподання до місцевого суду з причин, що не залежали від його волі, хоча відповідно до вимог закону сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не зволікати з цими процесуальними обов`язками до того часу, коли їм буде відмовлено в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а згодом вишукувати нові засоби доказування й вимагати долучити їх до апеляційної скарги.

Виключного правового значення для правильного вирішення справи анкета-заява також не має, адже вона не стверджує про факт погодження між сторонами умов кредитного договору, на підставі яких належить стягнути заявлену банком суму заборгованості.

З системного аналізу положень Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк" ч.1 ст. 1054 ЦК України видно, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у позовній заяві, зокрема, є й завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, позаяк в його структуру входить і плата за користування кредитом, а не лише надані позичальнику в користування кошти.

Як видно, банк неправомірно здійснював й автоматичне погашення простроченої заборгованості, адже згоди на списання цих грошових коштів позичальник не надавала.

Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, наданих позивачем, видно, що позичальнику безпідставно нараховувалися проценти за підвищеною процентною ставкою, заборгованість за якими відносилася до простроченого тіла кредиту поза межами ліміту, встановленого за кредитними картами.

Безпідставно нараховуючи відсотки за користування кредитом у збільшеному розмірі, погашаючи їх та тіло кредиту за рахунок непогодженого сторонами овердрафту, нараховуючи за це перевищення кредиту (овердрафт) і його прострочення відсотки, а згодом відносячи цю заборгованість до простроченого кредиту та накладаючи за її несплату штрафи і повторно начисляючи відсотки, банк незаконно та штучно збільшував суму заборгованості.

Грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості неправомірно відносилися на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків.

Отже, розмір заборгованості, заявлений позивачем, визначений усупереч вимог закону та умов договору, навіть, якщо враховувати додану до апеляційної скарги анкету-заяву.

При цьому колегія суддів наголошує, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено у пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106 Пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.

Тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а, отже, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук