ПОСТАНОВА

Іменем України

13 січня 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/1772/19

провадження № 22-ц/4809/90/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.07.2021, суддя Павелко І. Л., по справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.03.2017 між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, згідно п.п.1.1. п.1 якого, продавець зобов`язався виготовити та передати у власність покупця комплекти меблів, а саме, дерев`яні: ліжко, комод та письмовий стіл, загальною вартістю 67500 грн.

Згодом договірні умови було усно змінено, а саме відповідач зобов`язався виготовити та передати у власність позивача тільки дерев`яне ліжко та письмовий стіл, загальною вартістю 48995 грн. з попередньою оплатою (завдатком) 70% від загальної вартості товару в розмірі 34000 грн.

Позивач зазначив, що ним, як покупцем, було виконано всі умови договору, а саме 13.03.2017 було сплачено завдаток у розмірі 70%, а саме 34000 грн. від загальної вартості товару на надані відповідачем реквізити банківської карти.

02.06.2017 позивачем сплачено залишок суми від загальної вартості товару в розмірі 14 995 грн. на ті ж самі реквізити банківської карти.

Після чого, 06.07.2017 відповідачем було доставлено позивачу товар та виконано роботи по його монтажу згідно умов, передбачених Договором, на що сторонами було підписано Акт виконаних робіт, який знаходиться у відповідача.

Позивач зазначив, що через деякий час (приблизно через місяць) після придбання вказаного товару, позивачем було виявлено суттєві негативні зміни товару: тріщини на ліжку на столі, відклеєні рейки, що не тільки псує естетичний вигляд, але й унеможливлює їх повноцінне використання, оскільки дверцята в столі не зачиняються, висувні ящики в столі та ліжку не засуваються до кінця.

Позивач зазначив, що він повідомляв відповідача по телефону про недоліки в товарі, однак відповідач проігнорував звернення позивача.

Згодом відповідачу було надіслано претензію за місцем його реєстрації, яку він отримав особисто 04.09.2018, але відповіді на неї не надав.

Просив суд розірвати договір купівлі-продажу від 06.03.2017 року укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 . Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачені кошти за меблі в розмірі 48 995 грн., за надання правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.07.2021 позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено зокрема , що суд першої інстанції не взяв до уваги одну із істотних умов договору купівлі-продажу (п.7.7), а саме: «товар виготовлений на індивідуальне замовлення поверненню не підлягає». Позивач не навів жодних належних і допустимих доказів появи саме істотних недоліків в придбаному столі і ліжку в розумінні п.12 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.11.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.11.2021 справу призначено до розгляду.

Адвокатом Сенчук Б.О. в інтересах ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи мають місце.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 06.03.2017 року між ОСОБА_3 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, згідно п.п. 1.1 п. 1 якого, продавець зобов`язався виготовити та передати у власність покупця комплекти меблів, а саме, дерев`яні: ліжко, комод та письмовий стіл, загальною вартістю 67500 грн.

Згодом договірні умови було усно змінено, а саме, відповідач зобов`язався виготовити та передати у власність позивача комплекти меблів, а саме, тільки дерев`яні ліжко та письмовий стіл , загальною вартістю 48 995 (сорок вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень з попередньою оплатою (завдатком) 70 % від загальної вартості товару в розмірі 34 000 грн.

Позивачем, як покупцем, було виконано всі умови договору, а саме:

13.03.2017 року було сплачено завдаток у розмірі 70 % , а саме, 34 000 грн. від загальної вартості товару на надані відповідачем реквізити банківської карти (№ 851619), наданої позивачу відповідачем; 02.06.2017 року позивачем було сплачено залишок суми від загальної вартості товару в розмірі 14 995 грн. на ті ж самі реквізити банківської карти, наданої відповідачем.

Після проведеної оплати 06.07.2017 pоку відповідачем було доставлено позивачу товар та виконано роботи по його монтажу згідно умов, передбачених договором, на що сторонами було підписано Акт виконаних робіт, який знаходиться у відповідача.

Вже через місяць після придбання вказаного товару, позивачем було виявлено суттєві негативні зміни товару: тріщини на ліжку та столі, відклеєні рейки, що не тільки псує естетичний вигляд, але й унеможливлює їх повноцінне використання, оскільки дверцята в столі не зачиняються, висувні ящики в столі та ліжку не засовуються до кінця.

Відповідно до п.п. 3.2 договору, продавець гарантує якість товару протягом 24 місяців з моменту його встановлення.

Згодом, відповідачу, за місцем його реєстрації, було надіслано претензію, яку він отримав особисто 04.09.2018 року (згідно розписки у рекомендованому листі), але відповіді на неї не надав.

Позивач звертався зі скаргою до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області з метою захисту своїх законних прав та інтересів, як споживача, в якій просив вжити заходів впливу щодо відповідача та притягнути його до відповідальності та надав відомі йому адреси ведення господарської діяльності відповідача.

Листом Головного, управління Держпродспоживслужби в Київській області від позивача 03.12.2018 року було №10-08.2-01/11211 повідомлено, що Головне управління звернулося до Держпродспоживслужби для отримання погодження на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю).

З відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 17.01.2019 року №10-08.2-01/501, за результатами виїзду фахівців Головного управління встановлено, що за вказаними адресами підприємець господарську діяльність не веде, що унеможливлює Головному управлінню здійснення перевірки суб`єкта господарювання.

Головним управлінням зазначено, що для подальшого реагування та відновлення прав і законних інтересів позивача, Головним управлінням направлені листи до ГУ НП в Київській області, ГУ ДФС у Київській області та роз`яснено, про право позивача на звернення до суду.

Суд першої інстанції зазначив, що після прийняття заяви відповідач ухилився від проведення належної обов`язкової експертизи щодо визначення причин втрати якості товару, експертизу фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 не проведено.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач на спростуванні зазначених позовних вимог не звертався до позивача про необхідність проведення незалежної експертизи, листа про здійснення такого наміру не на направляв.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідно до договору продавець гарантує якість товару протягом 24 днів з моменту його встановлення ( позивач виявив недоліки у серпні 2017 року, а до суду звернувся з позовом 11.03.2019 року) , тому строк давності коли позивач міг звернутися до суду не порушений.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що судом встановлено, що відповідачем не вжиті заходи для виконання обов`язків, покладених на нього Законом України «Про захист прав споживачів», відповідач не спростував твердження позивача про виявлення недоліків меблів, в тому числі істотних, тому суд задовольнив вимоги позивача та стягнув на його користь 48 995 грн. та розірвав договір купівлі-продажу від 06.03.2017 року укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 .

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги і встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд з позовом позивач зазначив, що 06.03.2017 року між ОСОБА_3 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, згідно п.п. 1.1 п. 1 якого, продавець зобов`язався виготовити та передати у власність покупця комплекти меблів, а саме дерев`яні: ліжко, комод та письмовий стіл, загальною вартістю 67500 грн.

Згодом договірні умови було змінено, відповідно до яких відповідач зобов`язався виготовити та передати у власність позивача тільки дерев`яне ліжко та письмовий стіл загальною вартістю 48995 грн. з попередньою оплатою 70% від загальної вартості товару у розмірі 34000 грн.

Позивач зазначив, що ним, як покупцем, було виконано всі умови договору, а саме 13.03.2017 було сплачено завдаток у розмірі 70%, що становить 34000 грн. від загальної вартості товару на надані відповідачем реквізити банківської карти.

02.06.2017 позивачем сплачено залишок суми від загальної вартості товару в розмірі 14 995 грн. на ті ж самі реквізити банківської карти.

Після чого, 06.07.2017 відповідачем було доставлено позивачу товар та виконано роботи по його монтажу згідно умов, передбачених Договором, на що сторонами було підписано Акт виконаних робіт, який знаходиться у відповідача.

Позивач зазначив, що через деякий час (приблизно через місяць) після придбання вказаного товару, позивачем було виявлено суттєві негативні зміни товару: тріщини на ліжку на столі, відклеєні рейки, що не тільки псує естетичний вигляд, але й унеможливлює їх повноцінне використання, оскільки дверцята в столі не зачиняються, висувні ящики в столі та ліжку не засуваються до кінця.

Позивач зазначив, що повідомляв відповідача про недоліки в товарі, однак відповідач проігнорував звернення позивача.

Згодом відповідачу було надіслано претензію за місцем його реєстрації, яку він отримав особисто 04.09.2018, але відповіді на неї не надав.

Позивач звертався зі скаргою до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області з метою захисту своїх законних прав та інтересів, як споживача, в якій просив вжити заходів впливу щодо відповідача та притягнути відповідача до відповідальності та надав відомі йому адреси ведення господарської діяльності відповідача.

Листом Головного, управління Держпродспоживслужби в Київській області від позивача 03.12.2018 року було №10-08.2-01/11211 повідомлено, що Головне управління звернулося до Держпродспоживслужби для отримання погодження на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю).

З відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 17.01.2019 року №10-08.2-01/501, за результатами виїзду фахівців Головного управління встановлено, що за вказаними адресами підприємець господарську діяльність не веде, що унеможливлює Головному управлінню здійснення перевірки суб`єкта господарювання.

Позивач посилається на п.п. 3.2 Договору відповідно до якого, продавець гарантує якість товару протягом 24 місяців з моменту його встановлення.

На підтвердження позову позивач послався як на належний доказ: копію договору купівлі-продажу 06.03.2017 між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції дослідив зазначений доказ і дійшов висновку, що копія договору купівлі-продажу 06.03.2017, на який посилається позивач, як на належний та допустимий доказ не може бути визнаний судом таким в розумінні глави 5 ЦПК України і не береться судом до уваги.

З даного договору вбачається, що згідно п.п. 1.1 п. 1 продавець зобов`язався виготовити та передати у власність покупця комплекти кухонних меблів: шафа купе, загальною сума 67 500 грн.

В позовній заяві позивач посилаючись на зазначений договір зазначає про виготовлення меблів, а саме: дерев`яне ліжко, комод та письмовий стіл.

З пояснень сторін під час розгляду апеляційної скарги встановлено, що сторони не укладали договір на виготовлення меблів, які є предметом судового розгляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутній договір виготовлення та купівлі-продажу комплектів меблів, таких як ліжко, комод та письмовий стіл.

Встановлені обставини свідчать, що договір на який посилається позивач, як на належний доказ на підтвердження позову не може бути судом визнаний належним та допустимим, відповідно усі посилання позивача на зазначений договір, зокрема в частині відповідальності відповідача за неякісний товар є необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження позову в частині, які конкретно виготовлялись меблі, їх вартість та недоліки, які виникли під час експлуатації зазначених меблів.

Відповідач не заперечує, що виготовляв ліжко та стіл, однак зазначає, що виготовлені меблі були якісно виготовлені, а недоліки на які посилається позивач, могли виникнути у зв`язку з неправильною експлуатацією.

Зазначити вартість кожного предмету меблів відповідач не зміг.

Позивач також не надав докази на підтвердження вартості ліжка та столу.

Позивач в позовній заяві зазначає, що за меблі, які виготовив відповідач ним було сплачено 13.03.2017 завдаток у розмірі 70%, в сумі 34000 грн. від загальної вартості товару на надані відповідачем реквізити банківської карти.

02.06.2017 позивачем сплачено залишок суми від загальної вартості товару в розмірі 14 995 грн. на ті ж самі реквізити банківської карти.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені доводи і дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження, що позивачем були сплачені зазначені суми саме за виготовлені меблі.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статі 673 ЦК України,продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. А у разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Згідно з ч.ч.1,2ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Частиною 2 статті 678 ЦК України передбачено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Вказане відповідає і положенням ч.1ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; або 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до статті 679 ЦК України,продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.

За змістом статті 680 ЦК України, покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, провадження № 61-41932сво.

Частиною 1 статті 708 ЦК України також визначено, що у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов`язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором: 1) вимагати від продавця або виготовлювача безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення; 2) вимагати від продавця або виготовлювача заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні; 3) вимагати від продавця або виготовлювача відповідного зменшення ціни; 4) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої затовар грошової суми.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару,підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Суд звертає увагу на той факт, що ключовим моментом при визначенні істотних недоліків товару або виробу є компетентний висновок про неможливість використання товару за призначенням або інші переконливі доводи неможливості використання виробу в цілому.

Матеріали справи свідчать, що таких доказів позивачем суду не надано.

Відповідно до частини 1статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 95 ЦПК України:

1. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

2. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

3. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

4. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

5. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

6. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Приймаючи до уваги встановлені обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження позову, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини і ухвалив судове рішення, яке не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що так як суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, оскільки не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи то відповідно такі порушення є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК при ухваленні рішення суд проводить розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було сплачено 2305,20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги, а позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідачу необхідно компенсувати за рахунок держави сплачений судовий збір.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.07.2021, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів, відмовити.

Компенсувати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 ,за рахунок держави судовий збір у розмірі 2305,20 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: