УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року

м. Київ

справа № 367/2064/21

провадження № 61-17990ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ничик Аліна Валеріївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року заяву задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на 6 (шість) місяців, яким визначено такі заходи тимчасового обмеження:

- заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та в будь-якому іншому місці, де б не проживав останній.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року змінено шляхом виключення з резолютивної частини рішення встановлення заходу тимчасового обмеження щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в будь-якому іншому місці, де б не проживав ОСОБА_1 .

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду

від 12 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ничик А. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення вимог заяви і ухвалити нове, яким у задоволені заяви відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 5 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 6 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 12 жовтня 2020 року у справі № 369/12105/19

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині задоволених вимог заяви.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи заяву, Шевченківський районний суд міста Києва виходив із доведеності ОСОБА_1 фактів вчинення щодо нього фізичного, економічного та психологічного насильства. Суд дійшов висновку про необхідність видачі обмежувального припису з метою попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки ОСОБА_1 , уникнення більш суттєвих наслідків.

З висновками суду першої інстанції в частині заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ,суд апеляційної інстанції погодився, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

При цьому, змінивши рішення суду першої інстанції в частині заборони ОСОБА_2 перебувати в будь-якому іншому місці, де б не проживав ОСОБА_1 , апеляційний суд вказав, що таке обмеження неможливо виконати та передбачити, оскільки на час ухвалення рішення ні особі, щодо якої вчиняється обмеження, ні суду невідомо, яке місце проживання обере ОСОБА_1 протягом шести місяців. За таких обставин вважав, що суд не може ухвалювати рішення, яке неможливо виконати, оскільки воно не призведе до захисту порушеного права особи.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що з 16 січня 1982 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 16 березня 2021 року, шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний спір про поділ майна подружжя, який розглядається Ірпінським міським судом Київської області (справа № 367/754/20).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2020 року у справі № 367/754/20 накладено арешт на рухоме майно та заборонено, зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо його відчуження або переміщення з місць перебування.

Заявник зазначає, що рухоме майно (меблі, картини та інше), яке знаходилося під арештом, викрадено, місцезнаходження майна невідоме.

За фактом викрадення майна, на яке судом накладено арешт, відділом поліції № 1 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000162 від 27 лютого 2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 388 Кримінального кодексу (далі - КК) України.

Щодо викраденого майна ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відкрито та проводяться досудові розслідування в кримінальних провадженнях: № 000198 від 29 липня 2020 року за частиною першою статті 356 КК України, № 40001316 за частиною першою статті 383 КК України, в яких ОСОБА_1 визнано потерпілим.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

У провадженні Шевченківського районного суду міста Києві перебувала справа № 761/12144/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 передати комплект ключів від квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 . Рішення суду не виконано, що судами встановлено на підставі талону-повідомлення єдиного обліку № 13663 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, в якому зазначено про факт невиконання рішення суду.

ОСОБА_1 подав до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, за фактом чого відкрито кримінальне провадження.

ОСОБА_1 має на праві власності будинок

АДРЕСА_3 та фактично проживає за вказаною адресою.

За вказаною адресою знаходиться охорона, яка за розпорядженням ОСОБА_2 позбавляє ОСОБА_1 можливості потрапити до будинку.

За вказаними фактами ОСОБА_1 викликав наряди поліції, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено на підставі рапортів працівників поліції, поясненнями, складеними ОСОБА_1

ОСОБА_2 використовувала даний об`єкт нерухомості, до складу якого входить кілька будинків, з метою отримання прибутку - для передачі в оренду, організації і проведення розважальних заходів.

Місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано у житловому будинку АДРЕСА_3 .

У Шевченківському районному управлінні поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00006354 від 15 вересня 2020 року за частиною п`ятою статті 185 КК України. Кримінальне провадження зареєстроване за заявою ОСОБА_1 , якого визнано потерпілим.

За фактичним місцем проживання ОСОБА_1 знаходилися його особисті речі.

11 лютого 2021 року в ході проведення слідчими Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві огляду за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, виявлено крадіжку речей, про що повідомлено органи поліції та зареєстровано кримінальне провадження № 0000023 від 12 лютого 2021 року за частиною першою статті 185 КК України.

В ході проведення вказаного огляду з рук ОСОБА_2 поліцейським вилучено рушницю, яка була направлена в сторону ОСОБА_1 та поліцейських, що судами встановлено на підставі акта службового розслідування від 15 лютого 2021 року та протоколу слідчої дії від 11 лютого 2021 року.

Також в ході проведення огляду ОСОБА_2 застосувала до ОСОБА_1 спеціальний засіб - електрошокер, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав легкі тілесні ушкодження.

22 березня 2021 року до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві від ОСОБА_1 надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до змісту якої він просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення ОСОБА_2 умисного систематичного вчинення фізичного та психологічного насильства щодо нього, яке призводить до фізичних та психологічних страждань, погіршення якості його життя; у заяві ОСОБА_1 також вказав, що у вересні 2019 року ОСОБА_2 намагалася отруїти його.

Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 6 лютого 2021 року ОСОБА_2 зверталася до Служби безпеки України із заявою про викрадення ОСОБА_1 .

За вказаним фактом здійснено перевірку та встановлено, що підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 146 КК України, відсутні, оскільки ОСОБА_1 знаходиться за місцем проживання.

Судами першої та апеляційної інстанцій також встановлено, що на сторінці ОСОБА_2 у Facebook вказано, що її чоловік ОСОБА_1 помер

у 2020 році. Вказане ОСОБА_2 не заперечувалося.

24 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 1261 КК України (домашнє насильство).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті першої Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 7 частини першої статті першої Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті першої Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Суди під час вирішення питання щодо видачі обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінити ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Вирішуючи заяву, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви і заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши, що ОСОБА_1 надав беззаперечні докази на підтвердження вчинення домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суди правомірно частково задовольнили заяву.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 5 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 6 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 12 жовтня 2020 року у справі № 369/12105/19, відхиляються касаційним судом, оскільки у вказаних справах відмовлено у задоволенні заяв про видачу обмежувальних приписів з огляду на недоведеність вимог заявниками. Касаційним судом у вказаних справах зроблено висновок про те, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

У справі № 367/2064/21 судами, зокрема, встановлено, що поліцейським вилучено рушницю, яку ОСОБА_2 направила в сторону ОСОБА_1 та поліцейських; застосування ОСОБА_2 електрошокеру щодо ОСОБА_1 , внаслідок чого завдано шкоду його здоров`ю.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не впливають на правильність рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ничик А. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень в оскаржуваних частинах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі заявнику та заінтересованій особі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваних частинах є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ничик А. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ничик Аліна Валеріївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року в частині задоволення вимог заяви у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук