Ухвала

Іменем України

21 січня 2022 року

місто Київ

справа № 639/5672/20

провадження № 61-19712ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року у складі судді Труханович В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернулася до суду з позовом, у якому просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька, відповідача у справі, на період дії контракту з нею з 01 червня 2020 року до 01 червня 2023 року.

Позов обґрунтовувався тим, що роботодавцем її як найкращого працівника направлено працювати до Французької Республіки за контрактом із гарантіями забезпечення житла, коштами, навчання дитини у кращій школі, забезпечення достойного рівня життя. Про такі зміни у роботі позивач повідомила сина, який згодився переїхати для тимчасового проживання та навчання до Французької Республіки.

Після цього позивач звернулася до відповідача, втім батько дитини не надав згоди на виїзд їх спільного сина за межі України.

З кінця 2019 року відповідач обіцяє укласти договір з умовами виїзду дитини за кордон, втім на зустріч до нотаріуса не з`являється.

Заперечення сторони відповідача

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом, у якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що заперечує проти виїзду його сина разом з матір`ю на час дії контракту до Французької Республіки. Він повинен бути впевнений, що його син буде забезпечений нормальними умовами для проживання та навчання, а також що у нього буде безперешкодна можливість спілкування із сином. На підтвердження зазначеного відповідачем надано нотаріально оформлену згоду на виїзд сина за межі України, термін дії якої до 01 лютого 2021 року.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, позов задоволено.

Суд надав ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки малолітнього ОСОБА_3 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , на період з дня ухвалення судом рішення, з 21 лютого 2021 року до 31 травня 2023 року включно. Здійснив розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, врахувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), підсумував, що задоволення позову відповідатиме найкращим інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 , який згодився на виїзд до Французької Республіки разом із матір`ю.

Суд першої інстанції врахував, що протягом періоду перебування дитини за межами України їй гарантовані належні умови проживання, навчання, гарантована вимога повернення в Україну після закінчення терміну дії контракту матері, а саме до 31 травня 2023 року.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо встановлених підстав для задоволення позову. Додатково суд апеляційної інстанції врахував, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не заперечував проти задоволення позову, подав до суду копію заяви неповнолітнього ОСОБА_3 , у якій він висловив свою думку щодо бажання тимчасового виїзду за межі України разом із матір`ю.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 01 грудня 2021 року звернувся із застосуванням засобів поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для виконання її вимог.

Від заявника у грудні 2021 року надійшла виправлена касаційна скарга із зазначенням усіх учасників справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій мали з`ясувати та переконатися, що виїзд дитини за кордон відповідатиме її інтересам, що тривалий тимчасовий виїзд сина не порушуватиме права дитини і батька на спілкування, не позбавлятиме батька права брати участь у вихованні й утриманні неповнолітнього ОСОБА_3 .

Заявник зазначає, що має намір надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон без супроводу його як батька, втім за умови надання відповідних гарантій забезпечення спілкування дитини і батька, що було запропоновано позивачу шляхом укладення відповідного договору після ухвалення рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 наголошує, що не заперечував та не заперечує проти тимчасового виїзду сина за межі України без його супроводу як батька, про що свідчить відповідна згода відповідача, як наслідок, неповнолітній ОСОБА_2 до 01 січня 2022 року перебуває з матір`ю у Французькій Республіці.

Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року

у справі № 382/1140/17-ц (провадження № 61-40242св18).

Водночас суд апеляційної інстанції всупереч правовому висновку, викладеному, зокрема у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19 (провадження № 11-82заі19), безпідставно не розглянув заяву про вжиття до позивача заходів щодо недопущення зловживання процесуальними правами, яка у відзиві на апеляційну скаргу використала образливі, принизливі, глумливі висловлювання стосовно відповідача.

На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій здійснили розгляд справи без участі третьої особи та письмового висновку щодо виїзду малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя

статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Такий висновок суд зробив на підставі такого.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 січня 2011 року.

У період шлюбу сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08 липня 2020 року № 393 затверджено висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо підтвердження місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю, ОСОБА_1 .

Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК», банк) направило ОСОБА_1 на роботу до Французької Республіки на підставі контракту на 3 роки з 01 червня 2020 року до 31 травня 2023 року. Умови договору передбачають пільги, які надаються ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_3 , зокрема: 1) надання житла на дату прибуття до Франції, житло належить банку та надається на умовах програми релокації на дату прибуття, та може використовуватися до підписання договору найму іншого житла; 2) допомога на житло, яке знайдене самостійно, - договір на житло буде підписаній між власником житла та БНП Паріба СА, та суми покриття договору складатиме 880 євро на місяць; 3) на час дії контракту та перебування ОСОБА_1 та її сина надається соціальне медичне страхування згідно із законодавством Франції; 4) покриття білетів 1 раз на рік для ОСОБА_1 та сина, який супроводжує її до України під час відпустки; 5) покриття шкільних витрат на навчання сина у шкільному закладі, відповідному за рівнем у рідній країні; 6) покриття витрат на перевезення особистих речей в/з країни призначення, повернення речей після закінчення контракту; 7) разова фінансова допомога на переїзд, яка дорівнює 9 000 євро на організацію життя у Франції ОСОБА_1 та її сина.

Згідно з довідкою спеціалізованої школи № 124 міста Києва від 16 червня 2020 року учень ОСОБА_3 переведений на екстернатну форму навчання; має право після повернення до міста Києва продовжити очне навчання у цьому або іншому навчальному закладі та складати ЗНО після закінчення навчання.

Відповідно до листа Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. Вадима Гетьмана» від 06 серпня 2020 року № 01/13-623 у разі успішного складання вступних іспитів, надання усіх необхідних документів ОСОБА_3 може бути зарахований до вищого навчального закладу, у тому числі при здобутті ним середньої освіти за межами України, зокрема у Французькій Республіці.

ОСОБА_1 02 вересня 2020 року направила на адресу ОСОБА_2 лист разом з проектом договору щодо умов виїзду за межі України та порядку зустрічей малолітньої дитини з батьком для забезпечення прав батька на участь у вихованні сина під час виїзду дитини з матір`ю до Французької Республіки за робочим контрактом.

ОСОБА_2 10 вересня 2020 року направив на адресу ОСОБА_1 проект договору про участь у вихованні дитини.

Під час розгляду справи відповідач запропонував позивачу укласти договір про участь у вихованні та утриманні дитини, проект якого направлений на її адресу, вручений у судовому засіданні представнику ОСОБА_1 .

Після звернення ОСОБА_1 до суду відповідачем ОСОБА_2 складена нотаріально засвідчена заява, відповідно до якої він надає згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Французької Республіки у період з 30 вересня 2020 року до 01 лютого 2021 року його сина, у супроводі його матері ОСОБА_1 , яка у період перебування за кордоном зобов`язується вжити всіх необхідних заходів для безпечного перебування їх сина за кордоном і за закінченням строку перебування у Французькій Республіці забезпечити повернення їх сина в Україну у встановлений строк.

Втім, оригінал зазначеної заяви не був переданий позивачу, що унеможливлює її реалізацію (заяви) за призначенням.

Отже, сторони не можуть дійти згоди щодо тимчасового виїзду дитини за кордон до Французької Республіки у супроводі його матері на час дії контракту.

Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, звертаючись до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності та задоволення позову, долучив копію заяви неповнолітнього ОСОБА_3 , у якій він висловив особисту думку щодо згоди на тимчасове проживання у Французькій Республіці разом з матір`ю.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами права закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого потрібно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про визначення місця проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є істотним інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

За змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли

16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Визначаючи, чи відповідає найкращим інтересам дітей дозвіл на їх виїзд за кордон без згоди батька у супроводі матері, Верховний Суд врахував, що за встановлених фактичних обставин справи вихованням та матеріальним забезпеченням ОСОБА_3 займається його мати ОСОБА_1 , а тому, враховуючи працевлаштування ОСОБА_1 за кордоном, виїзд та проживання дитини за місцем тимчасового проживання матері відповідатиме якнайкращим інтересам неповнолітнього, який перебуває під її опікою та піклуванням.

Також судом враховано, що позивачем надано докази на підтвердження забезпечення належних умов тимчасового перебування, проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 у Французькій Республіці, зокрема, влаштування дитини у школу у зазначеній країні, забезпечення гарантій продовження навчання неповнолітнього в Україні після його повернення з Французької Республіки.

Додатково Верховним Судом враховано долучену Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради заяву неповнолітнього ОСОБА_3 , у якій він погодився на тимчасовий виїзд за кордон та проживання у Французькій Республіці разом з матір`ю, що відповідає статті 171 Сімейного кодексу України.

Окрім наведеного, Верховний Суд встановив, що на час ухвалення 02 листопада 2021 року рішення Харківським апеляційним судом ОСОБА_3 досягнуто повних чотирнадцять років, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України надає право дитині самостійно визначити місце проживання разом із одним із батьків.

Положення статей 171, 160 Сімейного кодексу України визначають, що дитина, зокрема, яка досягла чотирнадцяти років вправі висловити свою думку та бути почутою як батьками так і судом, зокрема щодо того з ким із батьків проживати, перебувати, щодо можливого тимчасового виїзду за кордон з одним із батьків, за умови перевірки судами дотримання найкращих її (дитини) інтересів, що є пріоритетним над інтересами батька, який, заперечуючи проти тимчасового виїзду дитини за кордон посилається на порушення його інтересів, як батька дитини.

Зазначене свідчить про те, що заперечення заявника свідчать про непогодження із такими судовими рішеннями, проте не підтверджують наявність підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій здійснили розгляд справи без участі третьої особи та письмового висновку щодо виїзду малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що за правилом пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України таким доводом може обґрунтувати касаційну скаргу не будь-який учасник справи, а особа, за відсутності якої розглянута справа.

Щодо обов`язку судів першої та апеляційної інстанцій врахування висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо виїзду дитини за кордон, Верховний Суд виходить з такого. За правилом частин 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування складає письмовий висновок у справах: щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним.

Тож у справі про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків Сімейний кодекс України не визначає обов`язок складання та подання до суду письмового висновку органу опіки та піклування.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 382/1140/17-ц (провадження № 61-40242св18), на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції у цій справі (№ 639/5672//20).

Висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), на який посилається заявник застосовано судом апеляційної інстанції, доводи про неправильність застосування цих висновків касаційна скарга не містить.

Щодо доводів касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції всупереч правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19

(провадження № 11-82заі19), від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19), від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19 (провадження № 11-632заі19), безпідставно не розглянув заяву про вжиття до позивача заходів щодо недопущення зловживання процесуальними правами, яка у відзиві на апеляційну скаргу використала образливі, принизливі, глумливі висловлювання стосовно відповідача, Верховний Суд робить такі висновки.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Заявник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведеної норми процесуального права, має навести такі обґрунтування, які свідчать, що відмова судом у задоволенні клопотання (заяви) об`єктивно призвела до неможливості встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Заява відповідача ОСОБА_2 про застосування до позивача заходів для запобігання зловживання процесуальними правами, що було пов`язано із використанням, на думку заявника, у відзиві на апеляційну скаргу, образливих, принизливих та глумливих висловлювань, не є такою, що свідчить про ймовірність встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у разі, якби така заява була задоволена судом.

Наведене дає підстави для висновку, що результат вирішення поданої до суду апеляційної інстанції заяви відповідача ОСОБА_2 не впливає на вирішення позову по суті щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, відповідно наведені заявником висновки Великої Палати Верховного Суду щодо розгляду заяви не враховуються Верховним Судом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак