ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1894/22 Справа № 183/568/18 Головуючий у першій інстанції: Сорока О. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Свистунової О.В.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційнійскарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання частки в спільному сумісному майні подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 26 лютого 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом №50. Шлюб було розірвано за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2004 року, яке набрало чинності 13 серпня 2004 року. Від спільного проживання з ОСОБА_1 сторони мають двох синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем сторонами придбано жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 15 серпня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Маймор С.Ю. Зі змісту даного договору вбачається, що жилий будинок придбано на ім`я ОСОБА_1 . Згідно з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленим Новомосковським КП МБТІ 30 липня 1991 року, з відміткою про проведення чергового обстеження об`єкту 30 липня 1996 року, вбачається, що спірний об`єкт нерухомості складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення №6. Грошові кошти, використані для придбання зазначеного вище будинку, не відносились до спільного сімейного бюджету подружжя, оскільки належали їй особисто. Дані кошти отримані позивачем від продажу квартири АДРЕСА_2 , належної їй на підставі свідоцтва на право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 квітня 1994 року в порядку безоплатної приватизації, а тому були особистою власністю позивача. Під час придбання будинку АДРЕСА_1 позивач не заперечувала проти того, щоб будинок було придбано на ім`я чоловіка, оскільки нотаріусом позивачу було роз`яснено про непорушність її права власності в даному об`єкті нерухомості незалежно від того на чиє ім`я він придбаний. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу вона з відповідачем продовжила проживати разом з дітьми в спірному будинку, а через декілька місяців відновила стосунки з чоловіком та почала проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, мати спільний бюджет до 18 вересня 2017 року. Саме з цього часу відповідач поставив питання про виселення позивача з будинку, яке мотивував тим, що це його особиста власність через оформлення будинку на його ім`я. Позивач вважає, що її частка в спільному майні подружжя має бути більша, ніж частка відповідача, враховуючи той факт, що будинок придбаний за кошти, виручені від продажу належного їй на праві особистої власності майна. Враховуючи час проживання відповідача в будинку, та проведення спільного косметичного ремонту в ньому, вважає, що частка відповідача повинна становити 1/6 частину спірного будинку, в свою чергу її частка становить 5/6 його частин. Домовитися про поділ спільного майна подружжя неможливо, оскільки відповідач не визнає жодних пропозицій і чинить перешкоди у проживанні позивача в будинку. Спірний будинок є єдиним житлом, в якому позивач прожила довгий час і на придбання якого витратила всі належні їй заощадження. Крім того, позивач звернула увагу, що маються розбіжності в написанні прізвища відповідача, оскільки в свідоцтві про укладення шлюбу прізвище чоловіка, а в подальшому і дружини записано як « ОСОБА_7 »; в свідоцтві про народження дітей - « ОСОБА_8 », в паспорті громадянина України, як відповідача так і дітей,- « ОСОБА_8 », в рішенні про розірвання шлюбу - « ОСОБА_7 », в договорі купівлі-продажу спірного будинку та купівлі-продажу квартири, яка належала позивачу, прізвище відповідача зазначено як « ОСОБА_8 », в паспорті громадянина України позивача, отриманому 18 серпня 1998 року, прізвище вказано « ОСОБА_7 ». Отже, неможливо визначитися з належністю спірного будинку позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя без встановлення факту перебування з останнім в зареєстрованому шлюбі на час придбання будинку. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила встановити факт спільного проживання у шлюбі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року; визнати за ОСОБА_3 право власності в спільному сумісному майні подружжя на 5/6 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю №1, воріт №2, хвіртки №3, огорожі №4,5, замощення №6 (а.с. 35-39).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року позов задоволено частково. Вирішено встановити факт спільного проживання у шлюбі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 49/80 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю №1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі №4,5, замощення № 6. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1057,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ОСОБА_3 та представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26 лютого 1994 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено шлюб, зареєстрований в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом №50 (а.с.11). Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловіку та дружині - ОСОБА_12 (українською мовою з використанням російської літери ё).

З відмітки в паспорті громадянина України позивача, виданого 18 серпня 1998 року вбачається, що ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_13 26 лютого 1994 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_14 народився син ОСОБА_5 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14.06.1994 року, актовий запис 3430 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_14 народився син ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом РАГС Львівського міськвиконкому 23.05.1996 року, актовий запис 2638 (а.с.13).

09 серпня 1996 року між ОСОБА_10 (від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_1 ) та ОСОБА_15 було укладено договір купівлі-продажу, що посвідчений Першою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2612, відповідно до якого ОСОБА_15 придбала належну ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 квітня 1994 року, квартиру АДРЕСА_2 за ціною 45000000 карбованців (а.с.18).

Відповідно до листа КП «Новомосковське МБТІ» ДОР №317 від 11.09.2018 року та доданої до неї засвідченої копії договору купівлі-продажу вбачається, що 15 серпня 1996 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_16 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 15 серпня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Маймор С.Ю. за ціною 200000000 карбованців; право власності на будинок зареєстровано в реєстрі за №3366 (а.с. 75, 76).

Згідно з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленим Новомосковським КП МБТІ 30 липня 1991 року, з відміткою про проведення чергового обстеження об`єкту 30 липня 1996 року, вбачається, що спірний об`єкт нерухомості складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення №6 (а.с.19-22).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 13 липня 2004 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2004 року, шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (мовою оригіналу рішення, яке викладено російською мовою), зареєстрований 26 лютого 1994 року в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом №50, - розірвано (а.с.14).

Згідно копії висновку, складеного Новомосковським ВП ГУНП в Дніпропетровській області (матеріал ЖЄО №15698), зареєстрованого 18 вересня 2017 року в Новомосковському ВП за заявою ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що 18 вересня 2017 року, приблизно о 18:00 год. її колишній чоловік ОСОБА_1 не дозволяв їй зайти до будинку АДРЕСА_1 . З ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення в подальшому ним протиправних дій (а.с.15).

01 лютого 2018 року складено висновок Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з якого вбачається, що 16 грудня 2017 року до Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від ОСОБА_14 за фактом того, що її колишній чоловік - ОСОБА_1 за місцем мешкання виніс речі заявниці на вулицю, погрожує виселенням з буд. АДРЕСА_1 , де зареєстрована заявниця. В ході розгляду матеріалу встановлено, що з 2008 року подружжя ОСОБА_8 розлучені, але мешкають разом. На підґрунті побутових умов між ними виникають словесні конфлікти. Як пояснила заявниця її чоловік постійно з нею свариться, а також 16 грудня 2017 року виставив її речі на вулицю та сказав щоб ОСОБА_14 висилялася з даного будинку. В ході подальшого розгляду матеріалу опитати ОСОБА_1 не надалося можливим, так як останній за місцем мешкання був відсутній, що не дає змоги об`єктивно прийняти рішення за даним фактом. Розгляд заяви завершено (а.с.16).

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У позовній заяві позивач просить, зокрема, встановити факт спільного проживання позивачки ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_1 в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року. Прізвища позивача та відповідача вказані згідно змісту відповідних паспортів громадянина України.

Однак, враховуючи, що після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_19 присвоєні прізвища чоловіку та дружині - ОСОБА_12 (українською мовою з використанням російської літери ё); встановивши, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 13 липня 2004 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2004 року, розірвано шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (мовою оригіналу рішення, яке викладено російською мовою), - колегія дійшла висновку, що суду не надано доказів на підтвердження факту реєстрації та факту розірвання шлюбу між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , на що наявні посилання у позовній заяві.

Суду не представлено доказів щодо неможливості внесення виправлень в свідоцтво про укладення шлюбу та, за необхідності, в актовий запис №50, складений Личаківським відділом ЗАГС м. Львів, на підставі якого було видане свідоцтво про укладення шлюбу, зокрема, доказів звернення до відділу реєстрації актових записів, письмову відмову у внесенні виправлень, тощо.

Клопотань про витребування доказів судом, учасниками процесу не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Разом з тим, враховуючи твердження позивачки, що сторони справи перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання у шлюбі позивачки та відповідача в той самий період (з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року), оскільки спільне проживання чоловіка та жінки під час перебування у зареєстрованому шлюбі презюмується, тому встановлення зазначеного факту, за викладених у позовній заяві обставин, не має юридичного значення.

Згідно ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями ч.ч. 1, 3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту реєстрації шлюбу сторін справи та факту його розірвання; не надано доказів на підтвердження факту перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, зокрема, станом на 15 серпня 1996 року (день придбання спірного домоволодіння), - позовна вимога про визнання за ОСОБА_3 права власності в спільному сумісному майні подружжя на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягає.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, безпідставно встановив факт спільного проживання у шлюбі позивача та відповідача, не взяв до уваги відсутність доказів факту реєстрації шлюбу сторін та факту розірвання їх шлюбу, що потягло передчасність і необгрунтованість судового рішення в частині задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою права на частку у спільному сумісному майні подружжя. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням судового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлена права на звернення до суду з іншим позовом, за іншого обгрунтування для захисту своїх прав та законних інтересів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

О.В. Свистунова