Житомирський апеляційний суд
Справа №283/289/18 Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 61 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №283/289/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Малинська міська рада Житомирської області, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тимошенка А.О. в м. Малині,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати заповіт, посвідчений секретарем Луківської сільської ради Малинського району Житомирської області Лось А.О., реєстраційний № 41, недійсним. Позовні вимоги мотивувала тим, що 30.12.2014 секретар Луківської сільської ради Малинського району Житомирської області Лось А.О. посвідчила від імені ОСОБА_5 заповіт на користь ОСОБА_2 , відповідно до якого, спадкодавець заповідав відповідачу земельну ділянку площею 1,7005 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Луківської сільської ради Малинського району Житомирської області і належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 . В заповіті вказано, що він прочитаний вголос заповідачем і ним же підписаний. Однак, ОСОБА_5 не міг прочитати заповіт, оскільки мав дуже поганий зір. Крім того, згідно висновку почеркознавчої експертизи, підпис в заповіті виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. За таких обставин, даний заповіт належить визнати судом недійсним.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом не встановлено ту обставину, що підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті останнього від 30.12.2014 виконаний не ним, а іншою особою. Зазначає, що у оскаржуваному судовому рішенні взагалі відсутня його мотивувальна частина.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

30 грудня 2014 року секретар Луківської сільської ради Малинського району Житомирської області Лось А.О. посвідчила від його імені заповіт, який зареєстрований за № 41. Відповідно до вказаного заповіту, ОСОБА_5 заповідав на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,7005 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Луківської сільської ради Малинського району Житомирської області і належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Із тексту заповіту вбачається, що заповіт уголос прочитаний заповідачем до його підписання.

Заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 подала дружина ОСОБА_1 , позивач у справі.

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту від 30 грудня 2014 року недійсним позивач посилався на те, що за станом здоров`я ОСОБА_5 з січня 2014 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав в м. Києві та взагалі не виходив з квартири, а тому у день нібито складання заповіту начебто від його імені, а саме 30 грудня 2014, не міг перебувати в с. Луки Малинського району Житомирської області, а тим більше самостійно прочитати та підписати заповіт.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 обрала спосіб захисту, який не відповідає характеру порушення її права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21) зазначено, що «згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Згідно висновку експертів з судово-медичної експертизи №7-2018/ц від 30 листопада 2018 року, проведеної Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_5 не міг самостійно прочитати текст заповіту, при його підписані 30 грудня 2014 року.

За висновком судової почеркознавчої експертизи № 19250/19251/20-32 від 17.09.2020 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті ОСОБА_5 від 30.12.2014, посвідченого секретарем Луківської сільської ради Малинського району Житомирської області за № 41 у рядку «Підпис заповідача ОСОБА_6 », виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Отже, докази які надані позивачем на підтвердження того, що заповіт від імені ОСОБА_5 підписаний не ним, а іншою особою, свідчать про порушення вимог щодо форми заповіту, що тягне за собою його нікчемність відповідно до ст.1257 ЦК України.

За таких обставин, заповіт ОСОБА_5 , складений 30 грудня 2014 року, є нікчемним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України, а нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Тому суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 обрала спосіб захисту, який не відповідає характеру порушення її права, і з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даних спадкових відносинах, визнання судом недійсності заповіту вимагається законом, ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 25 січня 2022 року.

Головуючий

Судді