У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року м. Київ

Суддя Подільського районного суду м. Києва Ковбасюк О.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про звільнення спадкового майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до Подільського районного суду м. Києва.

Ознайомившись із поданою заявою та доданими неї матеріалами, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.01.2009, залишеним без змін Апеляційним судом м. Києва, з ОСОБА_3 , який є його батьком, на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 38 770, 00 дол. США, 3 % річних у розмірі 7 933, 45 грн., судові витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 1 730, 00 грн., що разом становить належну до стягнення суму у розмірі 38 770, 00 дол. США та 9 633, 45 грн.

На виконання рішення суду Подільським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито ВП №29919832, в рамках якого 25.02.2019 року головним державним виконавцем Савченко Ю.Й. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все належне ОСОБА_3 майно у сумі боргу 295 427, 40 грн.

ОСОБА_3 було оскаржено зазначену постанову в судовому порядку, однак ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.06.2021, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021, у задоволенні такої скарги було відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину.

05.02.2021 позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження №29919832 та згідно з ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.04.2021 таку його заяву задоволено, замінено боржника у вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що він виконав свій обов`язок, передбачений правилами ст. 1281 ЦК України, щодо повідомлення кредитора його батька ОСОБА_2 та заміни боржника в межах ВП № 29919832, тоді як ОСОБА_2 не скористалася своїм правом щодо пред`явлення до нього вимог у встановлений законом строк, чим позбавлена права вимоги до нього в межах спадкового майна.

З огляду на наведене, позивач вважає, що арешт з успадкованого ним майна після смерті його батька має бути знятий, оскільки перешкоджає його праву розпорядження власністю.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, ОСОБА_1 вказує на порушення його прав саме як боржника у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведені положення законодавства, а також приймаючи до уваги зміст позовних вимог та їх обґрунтування позивачем, суд вважає, що позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Наведене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Крім того, судом враховуються роз`яснення, наведені в пункті 5 постанови №5 від 03.06.2016 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно з якими у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, а також положення законодавства України та судової практики, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за вказаним позовом.

У відповідності до ч.5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 186, 258-261, 353, 447 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про звільнення спадкового майна з-під арешту.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що його вимоги можуть бути розглянуті в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена 24.01.2022.

СуддяО. О. Ковбасюк