Справа № 146/1680/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2022 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області

вимоги позивача: про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

представник позивача: адвокат Семко В.М.

представник відповідача: ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

18 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ №401 НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області від 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , стягнути з НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по день винесення рішення з відрахуванням із вказаної суми обов`язкових платежів на користь держави, стягнути з НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Даний позов обґрунтовано наступним.

26 серпня 2021 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Томашпільську ЗОШ І-ІІІ ступенів на посаду 0,5 ставки вихователя для супроводу дітей.

08 листопада 2021 року директором Томашпільської ЗОШ І-ІІІ ступенів, згідно наказу №401 її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

Позивач вказує, що даний наказ про відсторонення з роботи без збереження заробітної плати є незаконним та був виданий з порушенням діючого законодавства, а саме: ст. 21 Конституції України, ст. 43 Конституції України.

Позивач вказує, що наразі вакцинація COVID-19 знаходиться на певному етапі медико-біологічних експериментів, які можуть проводитись виключно на підставі добровільної згоди піддослідних. Також на даний час не прийнято рішення уповноваженого органу, який визнає COVID-19 особливо небезпечною інфекційною хворобою або масове поширення небезпечної інфекційної хвороби. Незважаючи на широке поширення хвороби, показників епідемії на території України або в окремих регіонах не досягнуто і офіційного рішення влади про визнання Ковіду епідемією не було.

Окрім того доказів, що вакцини можуть бути ефективні проти COVID-19 немає.

Усуненню працівника від роботи має передувати подання інспектора державної санітарно - епідеміологічної служби, а не власна воля керівника.

Так як дії відповідача є неправомірними позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

26 листопада 2021 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №401 НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області від 08 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 , стягнути з НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по день винесення рішення з відрахуванням із вказаної суми обов`язкових платежів на користь держави.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

26 листопада 2021 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання призначено на 28 грудня 2021 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 грудня 2021 року розгляд справи відкладено на 17 січня 2022 року.

Доводи учасників процесу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Семко В.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити

Представник відповідача, НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області, Шпикуляк М.М. в судовому засіданні позов не визнала та заперечували у його задоволенні, з тих підстав, що неодноразово були наради на яких попереджували про необхідність пройти вакцинацію. Працівники, які не бажають вакцинуватися мали принести письмову довідку від лікаря, однак відповідач цього не зробила. Нею, згідно нормативно правових актів, а саме Постанови КМУ №1236, Наказу МОЗ №2153, було винесено наказ про попередження працівників щодо обов`язкового щеплення. З даним наказом було ознайомлено всіх педагогів. 08 листопада 2021 року за наслідками невиконання попереднього наказу відносно невакцинованих нею було винесено наказ про відсторонення від роботи. ОСОБА_2 вказала, що як директор школи на яку покладені такі вимоги і обов`язки повинна виконувати всі вказані нормативні документи.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, заслухавши сторін, розглянувши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що наказом директора ОСОБА_2 НВК « Томашпільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради від 08.11.2021 року № 401 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236», постанови Головного державного санітарного лікаря України від 19 жовтня 2021 року № 18 «Про затвердження протиепідеміологічних заходів під час проведення масових заходів (крім спортивних) на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», листа департаменту гуманітарної політики Вінницької облдержадміністрації від 26.10.2021 року № 01.02.1-2751, враховуючи повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 03.11.2021 року № 139, наказано: відсторонити від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, вихователя з супроводу дітей НВК «Томашпільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» ОСОБА_1 . З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена.(а.с.8) Дата ознайомлення позивача з наказом не вказана.

Згідно трудової крижки серії АФ № 221566 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31.08.2020 року була прийнята на посаду 0,5 ставки вихователя для супроводу дітей НВК «Томашпільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» згідно наказу по НВК від 12.06.2020 року №81-к, 20.08.2021 року була звільнена з посади 0,5 ставки вихователя для супроводу дітей НВК «Томашпільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» у зв`язку з закінченням строку трудового договору, згідно наказу по НВК від 04.06.2021 року №61-к, 26.08.2021 року була прийнята на посаду 0,5 ставки вихователя для супроводу дітей НВК «Томашпільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» згідно наказу по НВК від 25.08.2021 року №109-к. (а.с.5-7)

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України, разом з тим, винесений наказ не містить конкретного посилання на підставу передбачену ст. 46 Кодексу законів про працю України.

У статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

При цьому у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Наказ №401 від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » не містить відомостей на підтвердження відмови позивачки здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Наведені обставини також свідчать про те, що відповідачем не дотримано порядку відмови від профілактичного щеплення від COVID-19, яке не є обов`язковим у розумінні статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

У пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 (в редакції, визначеній постановою від 20 жовтня 2021 року №1096, яка діяла на час виникнення спірних відносин) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Тобто така редакція постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 набрала чинності з 08 листопада 2021 року, а саме в день фактичного винесення оскаржуваного наказу про відсторонення позивача.

Згідно листа КЦС ВС від 24.12.2021 р № 3223/0/208-21, відстороняючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення від роботи.

Варто відмітити, що оскаржуваний наказ №401 не містить вказівки на конкретну підставу відсторонення від роботи: відмова чи ухилення. Також в наказі вказано, що позивача відсторонено на час відсутності щеплення проти COVID-19, таким чином вказано єдину умову допуску до роботи - щеплення проти COVID-19, при цьому не запропоновано можливості допуску до роботи при наявності медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19. Строк відсторонення не визначений - на час відсутності щеплення проти COVID-19.

Таким чином, зазначеним наказом позивача позбавлено професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, обмежено право на працю за обраною спеціальністю. Окрім того, перед винесенням наказу ОСОБА_1 не було запропоновано надати письмові пояснення про причини відсутності у неї щеплення проти COVID-19.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Тобто, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось.

Відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 року №551 ) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 року №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 є незаконним.

Варто зазначити, що за результатами 5-го засідання Парламентської Асамблеї Ради Європи, на якому було заслухано звіт Комітету з соціальних питань, охорони здоров`я та сталого розвитку і прийнято Резолюцію №2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», основними тезами якої стало:

п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть.

п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися;

п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ.

В демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою, оскільки найвищою цінністю є здоров`я та захист прав учасників освітнього процесу.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019).

Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Разом з тим, Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні.

Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 (статті 391, 40, 78(«г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Варто також зазначити, що наказ № 401 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » датований 08.11.2021 року, однак Наказ МОЗ № 2394 «Про внесення зміни до пункту 1 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», яким затверджено форму первинної облікової документації № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та Інструкцію щодо її заповнення» набрав законної сили 09 листопада 2021 року. Таким чином позивач була позбавлена фактичної можливості отримати довідку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В п.п.3.2 п.3 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 в справі №1-14/2020(230/20), констатовано, що згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Також, Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, порушення порядку відсторонення від виконання посадових обов`язків, прав позивачки на працю, приватне життя, суд вважає вимоги позивачки ОСОБА_1 правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання незаконним та скасування наказу №401 від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».

Водночас, дійшовши обґрунтованого висновку про незаконність наказу №401 від 08.11.2021р., суд приходить до висновку про необхідність вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з огляду на таке.

Відповідно до статей 21 та 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 08/95-ВР «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У частині третій статті 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що в період з 08.11.2021 року -- дня відсторонення від роботи позивача, останній було призупинено виплату заробітної плати.

Відповідно до довідки про доходи від 09.11.2021 року № 62 виданої ОСОБА_1 , вона дійсно працює у НВК «Томашпільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» та займає посаду вчителя, форма працевлаштування основне. За травень 2021 року нараховано 4358,20 грн., утримано ПДФО 375,88 грн., військового збору 65,37 грн., за червень 2021 року нараховано 16581,07 грн., утримано ПДФО 2167,40 грн., військового збору 248,71 грн., за липень 2021 року нарахування відсутні, за серпень 2021 року нараховано 845,57 грн., утримано ПДФО 152,20 грн., військового збору 12,69 грн., за вересень 2021 року нараховано 4454,50 грн., утримано ПДФО 393,21 грн., військового збору 66,82 грн., за жовтень 2021 року нараховано 4439,09 грн., утримано ПДФО 390,44 грн., військового збору 66,59 грн.. Загальна сума доходу з травня 2021 по жовтень 2021 становить 30678,43 грн. утримано ПДФО 3479,13 гривні, військового збору 460,18 грн. (а.с.9)

Згідно розрахунку середнього заробітку за вересень 2021 року відпрацьовано 22 робочих дні, за жовтень 2021 року відпрацьовано 20 робочих днів, разом 42 робочих дні, заробітна плата за вересень та жовтень становить 8893,59 грн., середньоденна заробітна плата становить 211,75 грн. (а.с.10)

Згідно довідки Томашпільської селищної ради від 18.11.2021 року № 1964, ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , має на утриманні сина ОСОБА_3 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.11)

Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного Наказу від 08.11.2021 №401 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому суд, в даній ситуації вважає можливим застосувати положення статті 235 Кодексу законів про працю України.

За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Таким чином, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача на користь позивача виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 08 листопада 2021 року до 17.01.2022 року.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи, відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах присудження позивачеві виплати заробітної плати за один місяць.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вказаних обставин, провівши системний аналіз наданих сторонами спору доказів, враховуючи, зокрема, підтвердження позивачем зменшених позовних вимог суд дійшов висновку, що зменшені позовні вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2270 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 908 гривень.

Таким чином, оскільки, ОСОБА_1 звернулася до суду з двома позовними вимогами, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 1816 гривень судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статями 8, 32, 34, 43, 55, 64, 92, 129 Конституції України, статями 23, 46, 233, 235 КЗпП України, статями 285 і 286 ЦК України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» статями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 263, 265, 293, 315, 354 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Зменшені позовні вимоги ОСОБА_1 до НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ №401 НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області від 08 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 .

Стягнути з НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по 17 січня 2022 року з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Стягнути з НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області на користь держави судові витрати, а саме 1816 грн. (одну тисячу вісімсот шістнадцять гривень) судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконанню.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 21.01.2017 року Томашпільським РС УДМС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: НВК «Томашпільська ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія» Томашпільської селищної ради Вінницької області, Код , адреса: 24200, Вінницька область, Тульчинський район, смт.Томашпіль, вул. Ігоря Гаврилюка, 69.

Повний текст рішення виготовлено 21 січня 2022 року.

Суддя: О. В. Пилипчук