Справа № 2-1790/11
2-п/214/21/22
У Х В А Л А

Іменем України

10 січня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

за участю представника позивача Швець М.В.

за участю представника відповідача Морозова Є.Є.

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі заявупредставника ОСОБА_1 адвоката Морозова Євгенія Євгенійовича про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Морозов Є.Є., діючи від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заяви зазначив, що 7 листопада 2011 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 2-1790/11 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказаним заочним рішенням суду від 7 листопада 2011 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вважаючи за необхідне переглянути заочне рішення суду, представник відповідача посилався на наступне. Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що за результатами повторного авторозподілу матеріали справи №2-1790/11 передано в провадження судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Дурасової Ю.В. 27 липня 2011 року, яку остання прийняла до свого провадження ухвалою від 29 липня 2011 року. Розгляд справи призначено на 5 серпня 2011 року, однак матеріали справи не містять доказів виклику в судове засідання сторін по справі, а відтак ОСОБА_1 про призначене на 5 серпня 2011 року засідання не знав та об`єктивно не міг знати. Наступне судове засідання по справі призначено на 18 жовтня 2011 року. Повістка про виклик відповідача ОСОБА_1 в зазначене судове засідання повернута на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не є свідченням належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Про призначення наступного судового засідання по справі на 7 листопада 2011 року ОСОБА_1 суд взагалі не повідомив, ухваливши цього ж дня заочне рішення з урахуванням згоди позивача ОСОБА_2 на заочний розгляд справи. Вказані обставини підтверджують те, що відповідач не отримував ухвалу, позовну заяву та додатки до неї, повістки про виклик до суду, а отже в установлений в ухвалі строк об`єктивно не міг подати заперечення та докази на спростування позову. При цьому, в матеріалах справи немає жодного підтвердження того, що працівники пошти залишали повідомлення про наявність поштового відправлення, що ще раз свідчить про те, що ОСОБА_1 як відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання й взагалі не знав про наявність цивільної справи на розгляді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, що є порушенням норм цивільно-процесуального законодавства України. Згідно зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, прийнятій 25 квітня 2018 року у справі №295/5011/15-ц, та в силу приписів ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при ухваленні судового рішення. Однак, ухвалюючи заочне рішення 7 листопада 2011 року, суд зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв та розглянув справу за відсутності відповідача, не дивлячись на відсутність доказів належного повідомлення його про час та місце розгляду справи. Крім того, в заочному рішенні суду зазначається, що «…відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений …» (п.3 мотивувальної частини рішення). Однак, як вбачається з матеріалів цивільної справи, суд не з`ясував поважність причин його неявок в судові засідання, чим обмежив його право на участь у судовому розгляді, подання заперечень на позов, як і не забезпечив можливості надати суду докази та навести заперечення стосовно заявлених позовних вимог, порушивши вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Суд навіть не звернув увагу на наявну в матеріалах справи заяву представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 від 15 липня 2021 року про виклик відповідача через Криворізький слідчий ізолятор №4, де на той момент знаходився ОСОБА_1 .

Щодо посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, представник зазначив, що дійсно ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2007 року. В будинку значилось зареєстрованим місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . При цьому реєстрація місця проживання ОСОБА_1 була здійснена як члена сім`ї власника будинку, оскільки ОСОБА_1 перебував в близьких стосунках з дочкою позивача ОСОБА_4 , з якою вони мають спільного сина ОСОБА_5 . Ухвалюючи заочне рішення 7 листопада 2011 року, суд прийняв до уваги наданий позивачем акт з місця проживання б/н від 16 березня 2011 року, з якого слідує, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2010 року, тобто на момент звернення до суду з позовом 21 березня 2011 року близько 8 місяців, в той час як згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення ст.405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Тобто на час звернення позивача до суду з позовом, ОСОБА_1 був відсутній за зареєстрованим місцем проживання менше строку, визначеного законом, який передбачає право власника звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Разом з тим, 2 вересня 2010 року працівниками правоохоронних органів ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, та відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2011 року у справі №1-6/11 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст.71 КК України, у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць без конфіскації майна. Строк відбування покарання визначено з 2 вересня 2010 року, запобіжний захід тримання під вартою залишено без змін. З 27 серпня 2011 року ОСОБА_1 відбував покарання в Софіївській виправній колонії №45 та на підставі ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року у справі №193/467/14-к був звільнений з місць позбавлення волі умовно - достроково на невідбутий термін 1 рік 5 місяців 26 днів. Після звільнення з місць позбавлення волі, ОСОБА_1 вибув до останнього місця мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, відповідач не заперечує, що з 2 вересня 2010 року тимчасово не проживав у зазначеному будинку, оскільки спочатку перебував під вартою, а після ухвалення вироку - перебував у місцях позбавлення волі. Натомість інтересу до спірного житла не втрачав, оскільки не має іншого житла. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. TheUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява №30856/03, п.41.Виходячи з практики Європейського суду втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Поняттям житла охоплюються не всі види житлових приміщень, але при цьому, поняттям житла охоплюються і ті житлові приміщення, у якому особа збирається проживати. Частиною 4 ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.71 ЖК України (яку слід застосувати за аналогією в частині, що не суперечить положенням ЦК України) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття від варту, засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутньою особою, яка зареєстрована в такому житлі, є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Враховуючи, що ОСОБА_1 був відсутній у спірному житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстраційного обліку в період часу перебування його під вартою та відбування покарання у виді позбавлення волі, що безсумнівно визначає як його необізнаність з наявністю в провадженні суду даної справи, так і неможливістю явки до суду. Хоча й суду були відомі обставини перебування його в слідчому ізоляторі, про що вказувала представник позивача ОСОБА_3 у заяві від 12 травня 2011 року, однак суд ці обставини не перевірив та загалом не врахував, ухваливши заочне рішення за відсутності на те правових підстав. Крім того, суд не врахував недоведеність факту вибуття відповідача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, в той час як сам факт не проживання відповідача у будинку, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивач ОСОБА_2 був обізнаний про те, що ОСОБА_1 відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак цей факт від суду приховав. З огляду на вказані обставини, представник звертає увагу суду, що ОСОБА_1 об`єктивно не міг отримати поштовою кореспонденцією ні повістки про виклик до суду, ні копію заочного рішення, тому підпис в повідомленнях про вручення поштових відправлень явно належить не йому, оскільки навіть візуально відрізняється від його підпису.

Присутня в судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення заяви про перегляд заочного рішення та підтримала попередньо подані нею заперечення на заяву, в яких зазначила про наступне. На її думку, твердження відповідача про тримання його з 2 вересня 2010 року під вартою, не підтверджено належними доказами. Твердження відповідача про перебування його в період розгляду Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цієї справи у 2011 році під вартою та відбування ним покарання в Софіївській виправній колонії № 45 до 1 квітня 2014 року, не підтверджено належними доказами. Доказів «часу вибуття після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_1 до мешкання за адресою: АДРЕСА_1 », а також доказів на підтвердження самої обставини проживання чи намагання за цією адресою після 1 квітня 2014 року, не надано. Доказів не втрати ОСОБА_1 інтересу до житла за вказаною адресою, також не надано. Твердження відповідача про те, що після звільнення з місць позбавлення волі у 2014 році він вибув до місця мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , на переконання представника позивача, неправдиве. Позивач ОСОБА_2 з листопада 2010 року постійно проживав і проживає з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (донькою, яка померла у листопаді 2020 року), та онуком ОСОБА_5 , і за весь час дотепер ОСОБА_1 туди не з`являвся, інтересу до житла не виявляв, не проживав у ньому і не намагався проживати, у витратах на житло участі не брав. Витрати на житло, в тому числі комунальні витрати, ніс виключно власник житла - позивач. Зазначені обставини підтверджуються: відмітками у паспортах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , довідкою № 25 від 18 листопада 2021 року, довідкою № 10 від 20 листопада 2021 року, актом від 20 листопада 2021 року за підписами сусідів (про проживаючих та непроживаючих за адресою осіб), квитанціями про сплату комунальних послуг. Відповідно, жодного інтересу до будинку АДРЕСА_1 , як свого житла, з вересня 2010 року і дотепер ОСОБА_1 не виявляв.

Зазначила, що твердження відповідача про те, що він був членом сім`ї власника житла ОСОБА_2 (позивача), неправдиве. Згідно з ч. 2 ст.3 СК України (в тому числі в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних відносин) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. ОСОБА_2 до листопада 2010 року проживав однією сім`єю разом з дружиною ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_4 та онуком ОСОБА_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Вони проживали як одна сім`я. У листопаді 2010 року вони переїхали до будинку АДРЕСА_1 , де і надалі проживали однією сім`єю у зазначеному складі. Ні сам ОСОБА_2 , ні його донька ОСОБА_4 , не жили однією сім`єю з відповідачем, не були пов`язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов`язків. Донька позивача певний час зустрічалася зі ОСОБА_1 та виявляла прихильність до нього, сподіваючись на створення сім`ї. Однак, так не сталося. Твердження ОСОБА_1 про те, що він разом з ОСОБА_4 мають спільного сина ОСОБА_5 , неправдиве. ОСОБА_1 не є, згідно зі свідоцтвом про народження, батьком ОСОБА_5 , а сама ОСОБА_4 мала статус одинокої матері. Після її смерті в листопаді 2020 ОСОБА_6 залишився в сім`ї діда - ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 16 грудня 2020 року Родіону було надано статус дитини-сироти, а 17 лютого 2021 року над ОСОБА_6 встановлено піклування, піклувальником призначено діда ОСОБА_2 .

Вказала, що у зв`язку з поданням відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, позивач змушений нести витрати на правничу допомогу. Під час розгляду справи судом у 2011 році такі витрати до відшкодування не заявлялися, оскільки позивач не користувався допомогою адвоката. Станом на 19 листопада 2021 року позивач вже поніс витрати на правничу допомогу за договором від 8 листопада 2021 року у розмірі 5800 грн., які представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача, а заяву про перегляд заочного рішення суду залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги заяви про перегляд заочного рішення та наполягав на її задоволенні. Крім того, підтримав письмові пояснення на заперечення представника позивача та додаткові пояснення до них, в яких зазначив наступне. Так, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2007 року. В будинку значилось зареєстрованим місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Реєстрація місця проживання ОСОБА_1 була здійснена як члена сім`ї власника будинку ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 перебував в близьких стосунках з дочкою позивача ОСОБА_4 та проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з якою вони мають спільного сина ОСОБА_5 . Дійсно, відомості про батька дитини зазначені зі слів матері, в порядку ст.135 СК України, оскільки на момент народження ОСОБА_5 його мати не перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_1 . Однак, останній визнавав своє батьківство по відношенню до дитини, що, в свою чергу, не оспорювалось матір`ю дитини. До того ж в запереченнях на заяву представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_2 визнає той факт, що його донька ОСОБА_4 мала близькі стосунки зі ОСОБА_1 , виявляла прихильність до нього та сподівалась на створення сім`ї. Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 16 травня 2008 року, про що є відповідна відмітка в його паспорті. Однак, з позовом про визнання його втратившим право користування житлом, позивач звернувся до суду у 2011 році, та, як слідує з акту з місця проживання б/н від 16 березня 2011 року, наданого суду самим же позивачем, ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2010 року, тобто на момент звернення до суду з позовом 21 березня 2011 року близько 8 місяців, в той час як згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи вказані обставини в їх системному, логічному та хронологічному зв`язку, очевидним є те, що до вересня 2010 року ОСОБА_1 проживав в житловому приміщенні та був членом сім`ї позивача. До того ж на час звернення позивача до суду з позовом ОСОБА_1 був відсутній за зареєстрованим місцем проживання менше строку, визначеного законом, який передбачає право власника звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим, 2 вересня 2010 року о 12.30 год. працівниками правоохоронних органів ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України. Вказані обставини підтверджуються постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2010 року про дозвіл на затримання ОСОБА_1 ; протоколом затримання ОСОБА_1 від 2 жовтня 2010 року. Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 3 вересня 2010 року за клопотанням слідчого СВ ЛВ міліції на ст. Кривий Ріг Головний відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У зазначеній постанові вказано, що на момент вирішення питання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 мав сім`ю, постійне місце мешкання. Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2011 року у справі №1-6/11 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст.71 КК України, у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць без конфіскації майна. Строк відбування покарання визначено з 2 вересня 2010 року, запобіжний захід тримання під вартою залишено без змін. За розпорядженням Криворізького районного суду Дніпропетровської області вирок приведено до виконання, а за повідомленням КСІ ОСОБА_1 вибув до ВК №45 Дніпропетровської області для відбування покарання 20 серпня 2011 року. З 27 серпня 2011 року ОСОБА_1 відбував покарання в Софіївській виправній колонії №45 та на підставі ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року у справі №193/467/14-к був звільнений з місць позбавлення волі умовно - достроково на невідбутий термін 1 рік 5 місяців 26 днів. Факт відбування покарання ОСОБА_1 у Софіївській виправній колонії №45 Дніпропетровської області також підтверджується повідомленням ВК від 30 серпня 2011 року. Після звільнення з місць позбавлення волі, ОСОБА_1 вибув до останнього місця мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Факт того, що до моменту затримання, засудження та направлення до виправної колонії для відбування покарання ОСОБА_1 проживав саме за вказаною адресою, підтверджується вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2011 року, ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року, в яких в зазначені відомостей про його особу ці дані чітко вказані. Хоча й представник позивача вказує, що ОСОБА_1 не доведено будь-якими доказами факти взяття його під варту, засудження, відбування покарання, однак до заяви про перегляд заочного рішення ним долучались копії вироку Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2011 року, ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року, в яких ці обставини є встановленими, а тому в розумінні ст.82 ЦПК України, оскільки обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Для деталізації вказаних обставин вважає за доцільне додатково надати фотокопії документів з матеріалів кримінальної справи.

Відповідач не заперечує, що з 2 вересня 2010 року він тимчасово не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки спочатку перебував під вартою з 2 вересня 2010 року, а після ухвалення вироку - перебував у місцях позбавлення волі. Натомість інтересу до спірного житла він не втрачав, оскільки у власності не має іншого житла та наразі вимушений проживати в орендованій квартирі. Відповідно до ст.71 ЖК України (яку слід застосувати за аналогією в частині, що не суперечить положенням ЦК України) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття від варту, засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання. Позбавлення житла є крайньою мірою впливу та має бути повністю виправдано, тобто необхідність такої міри має бути повністю доведена неспростовними доказами та фактами, на що звертає увагу Верховний Суд в постанові від 16 червня 2021 року у справі №750/9438/15-ц.Враховуючи, що ОСОБА_1 був відсутній у спірному житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстраційного обліку в період часу перебування його під вартою та відбування покарання у виді позбавлення волі, що безсумнівно визначає відсутність підстав для позбавлення його права користування житлом. Окремо слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 звертає увагу, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як визначено ст.284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Про ухвалення заочного рішення відповідач ОСОБА_1 дізнався випадково на початку вересня 2021 року у відділі реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, коли звернувся з приводу отримання документів для звернення до суду з позовом про визнання його батьківства над неповнолітнім ОСОБА_5 . До того часу про ухвалення рішення відповідачеві нічого не було відомо, проблем з реєстрацією місця проживання у нього ніколи не виникало, тому 06.09.2021 він звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про отримання копії рішення (а.с.42). Фактично копію заочного рішення суду від 07.11.2011 ОСОБА_1 отримав 09.09.2021, про що є відповідна відмітка в матеріалах справи на поданій ним заяві. Під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи встановлено, що початково цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перебувала в провадженні судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Чернової Н.В.: перше судове засідання з розгляду справи, призначене на 25 березня 2011 року не відбулося у зв`язку з відрядженням судді; відомості про повідомлення відповідача відсутні; друге судове засідання з розгляду справи, призначене на 18 квітня 2011 року відкладено, немає даних про належне повідомлення сторін по справі; третє судове засідання з розгляду справи, призначене на 12 травня 2011 року відкладено, неявка відповідача та відсутність доказів його належного повідомлення. Цього ж дня від представника позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про виклик відповідача ОСОБА_1 в судове засідання через КСІ №4, де він перебуває під вартою; четверте судове засідання з розгляду справи, призначене на 31 травня 2011 року не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. На підставі розпорядження керівника апарату суду №130 від 20 липня 2011 року за результатами повторного авторозподілу матеріали справи передано судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Дурасовій Ю.В., які ухвалою суду від 29 липня 2011 року нею прийнято до свого провадження. Перше судове засідання з розгляду справи, призначене на 5 серпня 2011 року не відбулося у зв`язку з технічною неможливість проведення судового засідання; відомості про повідомлення відповідача відсутні; друге судове засідання з розгляду справи, призначене на 18 жовтня 2011 року не відбулося у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по іншій справі; повістку про виклик відповідача повернуто до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»; третє судове засідання з розгляду справи, призначене на 7 листопада 2011 року ухвалено заочне рішення; відомості про повідомлення відповідача відсутні. Відповідно до ст.76 ЦПК України (в редакції станом на день ухвалення заочного рішення), судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки . Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Якщо особа, яка бере участь у справі, перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються їй під розписку адміністрацією місця утримання особи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цієї особи до суду. Отже, під час розгляду справи належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, є зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа. Більше того, зі змісту ст.76 ЦПК України (попередньої редакції) та ст.128 ЦПК України діючої редакції (які є аналогічними) випливають конкретні відмітки, які мають робитись щодо судових повідомлень особами, які здійснюють їх поштову доставку у вигляді рекомендованих листів. Вищезазначені положення цивільного процесуального законодавства не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», така відмітка не передбачена як причина невручення судового повідомлення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Отже, подібна відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особа, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання.

При направленні зазначених рекомендованих листів по даній справі, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області користувався послугами підприємства поштового зв`язку Акціонерного товариства «Укрпошта» (АТ «Укрпошта»).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 січня 2002 року №10-р «Про національного оператора поштового зв`язку» АТ «Укрпошта» є національним оператором поштового зв`язку. Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень. Оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх поштових відправлень, до яких, зокрема, належать рекомендовані листи (абз.4 п.8 Правил). Згідно з абз.26 п.2 Правил, рекомендоване поштове відправлення реєстрований лист, який приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення. У разі подання для пересилання реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу з повідомленням про його вручення відправник заповнює бланк повідомлення на свою поштову адресу або адресу особи, якій за його дорученням належить надіслати повідомлення після вручення поштового відправлення, поштового переказу (абзац 1 пункту 62 Правил). Рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (абзац 2 пункту 17 Правил).Відповідно до п.п.91, 92 Правил, поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються/виплачуються в об`єкті поштового зв`язку. Поштові перекази, адресовані юридичним особам та фізичним особам на особисті рахунки, перераховуються на відповідні рахунки в установах банків. Підлягають доставці додому, зокрема, рекомендовані поштові листи.

Так, в матеріалах цивільної справи наявні два поштових повідомлення від рекомендованих листів, адресованих ОСОБА_1 за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 , які начебто йому були вручені: про виклик до суду на 18 квітня 2011 року (вручене 20 квітня 2011 року); вручення копії заочного рішення 25 листопада 2011 року. В обох повідомленнях наявна відмітка про вручення відправлень начебто саме ОСОБА_1 під підпис. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки: з 2 вересня 2010 року ОСОБА_1 перебував під вартою, а в подальшому відбував покарання у місцях позбавлення волі. Характер пред`явленого ОСОБА_2 негаторного позову стосовно визнання ОСОБА_1 втратившим право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 за своїм логічним змістом визначає неможливість особистого отримання ОСОБА_1 будь-яких судових документів за вказаною адресою, де він з 2 вересня 2010 року дійсно був відсутній, оскільки перебував під вартою, а в подальшому відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Окремо зауважив, що відповідно до п.99 Правил, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Верховний Суд в постанові від 27 вересня 2021 року у справі №806/2046/18 акцентував увагу, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає обов`язкове встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку. Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано. Аналогічне тлумачення зазначених правових норм міститься у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 222/1402/16).Так, застосування приписів ст.76 ЦПК України (в редакції станом на день ухвалення заочного рішення) щодо вручення повісток під розписку будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з особою, якій адресовано повістку, в даному випадку є виключеним, оскільки зазначені вище повідомлення не містять жодних приписів про вручення відправлень іншим особам, які проживали за адресою: АДРЕСА_1 , та могли бути членами сім`ї ОСОБА_1 із обов`язковим попереднім встановленням та документальним підтвердженням працівником відділення поштового зв`язку з родинних стосунків між ними. Хоча й суду були відомі обставини перебування його в слідчому ізоляторі, про що вказувала представник позивача ОСОБА_3 у заяві від 12 травня 2011 року, однак суд ці обставини не перевіряв, повістки та інші судові документи не направляв для вручення ОСОБА_1 під розписку через адміністрацію КСІ №4, фактично ухваливши заочне рішення за відсутності підстав, визначених ст.224 ЦПК України (в редакції станом на день ухвалення заочного рішення).

Вислухавши учасників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заява про перегляд заочного рішення підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як визначено у ст.284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Як передбачено ст.288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З аналізу ст.ст.280, 288 ЦПК України слідує, що для скасування заочного рішення необхідна одночасна наявність 4-х наведених умов, які в сукупності визначають матеріальний та процесуальний аспекти для скасування заочного рішення, що також визначено в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

У судовому засіданні встановлено, що у березні 2011 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рішення по даній справі прийнято 7 листопада 2011 року за наслідками заочного розгляду. При цьому суду виходив з того, що відповідач викликалася судом належним чином.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач на час звернення позивача до суду з позовом та на момент винесення рішення по справі, не отримував позову, ухвали суду про відкриття провадження та повісток про виклик до суду, оскільки з 2 вересня 2010 року перебував під вартою, а в подальшому відбував покарання за вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.06.2011 у справі №1-6/11 у ВК №45 Дніпропетровської області, звідки звільнився умовно-достроково 9 квітня 2014 року. Докази направлення судових та позасудових документів судом для вручення ОСОБА_1 через адміністрацію ВК №45 Дніпропетровської області в матеріалах справи відсутні. Тому є підстави прийти до висновку, що відповідач фактично не був обізнаний про суть справи, а отже не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У своїй заяві про перегляд заочного рішення відповідач посилається на те, що реєстрація його місця проживання була здійснена як члена сім`ї власника будинку ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 перебував в близьких стосунках з дочкою позивача ОСОБА_4 та проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з якою вони мають спільного сина ОСОБА_5 . До того ж на час звернення позивача до суду з позовом (в березні 2011 року) ОСОБА_1 був відсутній за зареєстрованим місцем проживання менше однорічного строку, визначеного ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки як слідує з акту з місця проживання б/н від 16 березня 2011 року, наданого суду самим же позивачем, ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з вересня 2010 року (а.с.12), тобто на момент звернення до суду з позовом 21 березня 2011 року близько 8 місяців. Крім того, відповідач посилається на поважність причин його відсутності за зареєстрованим місцем проживання, адже з 2 вересня 2010 року він перебував під вартою, а надалі, до 9 квітня 2014 року - перебував у місцях позбавлення волі, відбуваючи покарання. Натомість інтересу до спірного житла він не втрачав, оскільки у власності не має іншого житла та наразі вимушений проживати в орендованій квартирі.

Посилання відповідача на зазначені обставини та надані докази, суд приймає до уваги, однак в силу специфіки стадії перегляду заочного рішення, перевірити їх дійсність, доведеність та належність доказами, наданими відповідачем з їх оцінкою можливо лише в ході розгляду справи по суті.

Аналізуючи перелічені вище обставини, наведені відповідачем, обсяг наданих ним доказів на підтвердження цих обставин, їх вагомість та суттєвість для вирішення спору, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 листопада 2011 року, у зв`язку з чим її слід задовольнити відповідно до п.2 ч.3 ст.287, ст.288 ЦПК України, заочне рішення скасувати, а справу призначити до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Питання розподілу судових витрат, у тому числі понесених позивачем витрат на правову допомогу судом вирішуватиметься за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст.ст.258-260, 261, 288, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Морозова Євгенія Євгенійовича про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 листопада 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати, а справу призначити до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 17 січня 2022 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов