Ухвала

20 січня 2022 року

м. Київ

справа № 761/13208/19

провадження № 61-297ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року у складі судді: Рибака М. А., та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання розпорядження протиправним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, третя особа - ОСОБА_2 про визнання розпорядження протиправним.

Позовна заява обґрунтована тим, що тим, що ОСОБА_1 з 1996 року працював в КНУ імені Тараса Шевченка на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря 6 розряду на 0,5 ставки сантехнічної служби інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Станом на день звернення позивача із позовом він звільнений з роботи.

Позивач зазначав, що 14 серпня 2014 року пожежно-технічною комісією у складі заступника директора з АГР ОСОБА_2 , командира ДПД ОСОБА_3 , інженера з пожежної безпеки ОСОБА_4 КНУ ім. Т. Шевченка проведено протипожежне обстеження Інституту міжнародних відносин, складено акт та встановлено протипожежні заходи, які необхідно виконати: звільнити підвальне приміщення теплопункту від легкозаймистих паперових та інших горючих матеріалів. Контроль за виконання протипожежних заходів покладено на заступника директора ОСОБА_2 18 серпня 2014 року складено акт про те, що позивачу як техніку 1 категорії сантехнічної служби та черговому слюсарю VI розряду ОСОБА_5 повідомлено про виявлене порушення за результатами перевірки пожежно-технічного обстеження інституту, що сталося з їх вини (самовільно зайняли приміщення цокольного поверху блоку A-З теплопункту навчального корпусу ІМВ. Дане приміщення було огороджено металевою сіткою, яку вони облаштували легкозаймистими матеріалами), та зобов`язано усунути недоліки до кінця робочого дня. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 категорично відмовились виконувати роботи по усуненню порушень, вказаних в акті обстеження. Надати пояснення з приводу невиконання вимог щодо усунення недоліків пожежно-технічного обстеження відмовилися.

Позивач вказував, що в акті обстеження говориться про підвальне приміщення теплопункту. В акті від 14 серпня 2014 року не має жодних згадок про блок А-3, цокольний поверх, про будь-які сітки та яке-небудь облаштування. Говориться про недопущення зберігання легкозаймистих горючих матеріалів в підвальному приміщенні, відтак є безпідставним зазначення в акті від 18 серпня 2014 року про цокольний поверх блоку А-3 теплопункту навчального корпусу інституту.

Директор інституту Копійка В. В. своєю доповідною запискою спростував інформацію, викладену в акті від 18 серпня 2014 року, оскільки стверджував, що завдання по усуненню недоліків було покладено лише на техніка 1 кат. ОСОБА_1 . Тобто ОСОБА_2 вимагала від ОСОБА_1 самотужки виконувати роботи з легкозаймистими матеріалами в приміщенні цокольного поверху блоку А-3 теплопункту навчального корпусу інституту, які не мали жодного відношення до усунення недоліків, вказаних в акті від 14 серпня 2014 року, що підтверджується актом від 19 серпня 2014 року, у якому йде мова про те, що самовільно зайняте ОСОБА_1 та ОСОБА_6 приміщення цокольного поверху блоку А-3 теплопункту навчального корпусу інституту, на вимогу ОСОБА_2 , від легкозаймистих матеріалів не прибрано. 22 серпня 2014 року було складено акт в присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення з причин невиконання ним розпорядження ОСОБА_2 щодо усунення порушень техніки пожежної безпеки, яке він мав виконати на попередній зміні, як під час основного робочого часу так і за сумісництвом. Згідно табелю обліку робочого часу за серпень 2014 року, попередня зміна у техніка 1 кат. ОСОБА_1 була 19 серпня 2014 року і тривала 8 годин, 6 з яких нічний час. Тобто згідно акту від 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 , при свідках, в усній формі, вимагала від техніка 1 кат. ОСОБА_1 виконувати роботи підвищеної небезпеки наодинці в нічний час. Позивач звертав увагу на те, що наказом Держнаглядохоронпраці України від 26 січня 2005 року № 15 визначено, що робота з легкозаймистими речовинами є роботою з підвищеною небезпекою, а тому для виконання таких робіт необхідно оформлення наряду-допуску, а до самостійного виконання робіт підвищеної небезпеки допускаються особи які пройшли медкомісію та визнані придатними для виконання робіт з підвищеною небезпекою, які пройшли навчання і перевірку знань і мають посвідчення на право проведення робіт з підвищеною небезпекою, які отримали цільовий інструктаж на робочому місці з безпеки проведення робіт з підвищеною небезпекою. Позивач зазначав, що наряд-допуск йому не оформлювався та за 18 років праці в КНУ медичну комісію не проводили жодного разу, тобто у позивача був відсутній висновок про його придатність до виконання робіт з підвищеною небезпекою; цільовий інструктаж не проводився. Як черговому слюсарю ОСОБА_1 , жодного будь-якого інструктажу, не проводили взагалі за весь час роботи, що є порушенням статті 153 КЗпП України. Також відсутній документ, який би встановлював конкретний день та час виконання розпорядження ОСОБА_2 . Також позивач зазначав, що він гадки не має про свій режим роботи (початок робочого дня, кінець робочого дня, наявність чи відсутність обідньої перерви), коли у нього основний робочий час. У 2014 році у позивача особисто, згідно табелів обліку робочого часу кожен місяць змінювалась кількість робочих годин основного робочого часу за добу від 11 до 16, але цю інформацію від позивача приховували. Тобто вимагали працювати по 24 години, а обліковували менший час. Звернення до профспілки КНУ не допомогли. Офіційні запити голови профспілки Цвиха В. Ф. № 47 від 20.07.2016 року та його заступника ОСОБА_10 № 51 від 03 серпня 2016 року, щодо режиму роботи позивача та до ректора КНУ Губерського Л. В. були останніми проігноровані. Факт відсутності обізнаності позивача та інших працівників сантехнічної служби ІМВ з режимом роботи, зафіксовано Головним управлінням держпраці Київській області при перевірці КНУ. Всупереч статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) працівників сантехнічної служби інституту не передбачався правилами внутрішнього трудового розпорядку КНУ і графіками змінності, у відповідності з законодавством. Тобто в сантехнічній службі ІМВ у 2014 році був відсутній режим роботи. На виконання припису № 26-202/1370-1090, 21 жовтня 2016 року з`явився режим роботи працівників сантехнічної служби ІМВ який не відповідає режиму роботи сантехнічної служби ІМВ у 2014 році та суперечить Правилам внутрішнього розпорядку КНУ, якими в КНУ встановлюється 5-ти денний робочий тиждень, а в разі виробничої потреби за погодженням с профспілкою для окремих підрозділів може встановлюватись 6-ти денний робочий тиждень. Вказане також є порушенням Колективного Договору, яким тривалість роботи не може перевищувати 40 годин на тиждень; також є порушенням статей 50, 53, 54, 57, 58, 59, 65, 66 КЗпП України.

ОСОБА_1 просив: визнати усні розпорядження Київського національного університету імені Тараса Шевченка, оголошені заступником директора з АГР ОСОБА_2 про усунення позивачем ОСОБА_1 порушень за результатами перевірки пожежно-технічного обстеження Інституту міжнародних відносин протиправними та такими, що порушують колективний договір КНУ ім. Т. Шевченка, правила внутрішнього розпорядку КНУ ім. Т. Шевченка, КЗпП, вимоги Пожежної безпеки, вимоги Охорони праці; визнати режим роботи працівників сантехнічної служби корпусу ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка в редакції 21 жовтня 2016 року протиправним та таким, що порушує колективний договір КНУ ім. Т. Шевченка, правила внутрішнього розпорядку КНУ ім. Т. Шевченка, КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

05 січні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди обґрунтовували свої рішення, посилаючись на докази, яких справа не містить. Всупереч статті 77 ЦПК України відповідач не довів належність доказів, які містять прізвище ОСОБА_12 до позову, який подав позивач ОСОБА_1 , а суди не обґрунтували, яким чином дійшли висновку про належність цих доказів. Судами всупереч частині третій статті 89 ЦПК України без мотивів відхилення залишено поза увагою ряд доказів, які підтверджують позовні вимоги. Вимоги позовної заяви про: визнання розпорядження КМУ ім. Т. Шевченка оголошене заступником директора з АГР ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_1 порушень за результатами перевірки пожежно-технічного обстеження ІМВ протиправними та такими, що порушують колективний договір КНУ ім. Т. Шевченка, правила внутрішнього розпорядку КНУ ім. Т. Шевченка, КЗпП України, вимоги Пожежної безпеки, вимоги Охорони праці; про визнання режиму роботи працівників сантехнічної служби корпусу ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка в редакції 21 жовтня 2016 року протиправним та таким, що порушує колективний договір КНУ ім. Т. Шевченка, правила внутрішнього розпорядку КНУ ім. Т. Шевченка, КЗпП взагалі не розглядалися судами.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання розпорядження КМУ ім. Т. Шевченка, оголошене заступником директора з АГР ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_1 порушень за результатами перевірки пожежно-технічного обстеження ІМВ протиправними та такими, що порушують колективний договір КНУ ім. Т. Шевченка, правила внутрішнього розпорядку КНУ ім. Т. Шевченка, КЗпП, вимоги Пожежної безпеки, вимоги Охорони праці та про визнання режиму роботи працівників сантехнічної служби корпусу ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка в редакції 21 жовтня 2016 року протиправним та таким, що порушує колективний договір КНУ ім. Т. Шевченка, правила внутрішнього розпорядку КНУ ім. Т. Шевченка, КЗпП.

Справа № 761/13208/19 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання розпорядження протиправним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков