Ухвала

18 січня 2022 року

м. Київ

справа № 296/12153/19

провадження № 61-21218ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О.М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 червня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про встановлення посадового окладу та надбавки, визнання дій неправомірними та зобов`язання нарахувати та виплатити недоотриману заробітну плату та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту з 22 листопада 2019 року за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України на підставі наказу начальника управління від 22 листопада 2019 року №01-134-к. Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (далі - Управління ВДФССУ у Житомирській області) змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі статті 38 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов трудового та колективного договору шляхом внесення змін щодо формулювання причин звільнення в наказ про звільнення та трудову книжку позивача. Визнано незаконним та скасовано наказ Управління ВДФССУ у Житомирській області від 05 листопада 2019 року № 01-124-к у частині встановлення ОСОБА_1 посадового окладу та надбавки за вислугу років у розмірі, нижчому ніж встановлено постановами Правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № 51, 52. Визнано незаконними дії Управління ВДФССУ у Житомирській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 частини заробітної плати за листопад 2019 року у розмірі, встановленому постановами Правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № 51, 52 та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, передбаченому колективним договором Управління ВДФССУ у Житомирській області від 18 квітня 2018 року. Зобов`язано Управління ВДФССУ у Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину недоотриманої заробітної плати за листопад 2019 року у розмірі 2 002,62 грн (без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів) та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі посадового окладу головного спеціаліста управління, а саме у розмірі 7 200 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління ВДФССУ у Житомирській області задоволено частково. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 червня 2021 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасувано наказ Управління ВДФССУ у Житомирській області від 22 листопада 2019 року № 01-134-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді. Стягнуто з Управління ВДФССУ у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 210 872 грн 41 коп. Визнано незаконними дії Управління ВДФССУ у Житомирській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 частини заробітної плати за листопада 2019 року у розмірі, встановленому постановами Правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № № 51,52 та матеріальної допомоги для вирішення соціального-побутових питань за 2019 рік у розмірі, передбаченому колективним договором управління та відділень Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 18 квітня 2018 року. Зобов`язано Управління ВДФССУ у Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину неотриманої заробітної плати за листопад 2019 року у розмірі 2 002 грн 62 коп. Зобов`язано Управління ВДФССУ у Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі посадового окладу головного спеціаліста Управління ВДФССУ у Житомирській області у сумі 7 200 грн. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 та Управління ВДФССУ у Житомирській області відмовлено.

У грудні 2021 року Управління ВДФССУ у Житомирській області подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 29 грудня 2021 року, в якій заявник просить судове рішення першої інстанції в частині зміни формулювання причин звільнення залишити без змін, а іншій частині судові рішення скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Так відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 270 грн.

За змістом положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Предметом позову у цій справі окрім вимог немайнового характеру (визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, скасування наказу про встановлення посадового окладу та надбавки, визнання дій неправомірними) є вимоги про стягнення, а саме: стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов`язання нарахувати та виплатити недоотриману заробітну плату та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, які є майновою вимогою, оскільки позивач їх визначив у грошовому вимірі та становить суму у розмірі 220 075 грн 03 коп., й станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270*100=227 тис.), тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Зазначена справа № 296/12153/19 є незначної складності, а всі мотивування особи, яка подала касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в судах двох інстанцій й не потребують додаткового перегляду.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у розділі І Загальних положень ЦПК України, тому її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у справі не дають підстав для висновків про те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань та/або підтверджень касаційна скарга не містить.

Відтак, сама по собі незгода заявника із оскаржуваними судовими рішеннями не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Указане свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню є необґрунтованими.

Зазначені заявником доводи касаційної скарги по суті висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Заявник реалізував своє право на апеляційний перегляд цієї справи.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню; заявником реалізовано право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення цього спору; зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, визнані судом необґрунтованими, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 червня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про встановлення посадового окладу та надбавки, визнання дій неправомірними та зобов`язання нарахувати та виплатити недоотриману заробітну плату та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара