Справа № 127/8615/21
Провадження № 22-ц/801/77/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 рокуСправа № 127/8615/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який поданий його представником адвокатом Кадочніковим А. О., до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кадочнікова А. О. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Венгрин О. О. від 19 жовтня 2021 року,

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з Вінницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь 300000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтовування вимог позову зазначав, що у 2018 році під час відбування покарання в Державній установі «Літинська виправна колонія № 123» за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України (далі КК України), йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 393 КК України.

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року, який залишений без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року, його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 393 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі частини першої статті 71 КК України йому було призначено остаточне покарання у виді 5 років та 1 місяць позбавлення волі шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання.

Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 травня 2020 року вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі частини другої статті 11 КК України та пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Вказував, що він перебував під досудовим слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 393 КК України, протягом 21 місяця. Відповідно до довідки про звільнення № 017508 він відбув покарання з 20 березня 2019 року до 25 травня 2020 року, тобто майже 14 місяців.

Зазначав, що внаслідок незаконного перебування під слідством і судом, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, йому заподіяно моральної шкоди, яка полягає в тому, що йому доводилось брати участь у судових засіданнях впродовж тривалого часу, користуватись допомогою захисника, постійно нервувати та знаходитись в стані стресу; у нього виникли недовіра до людей та розчарування щодо роботи правоохоронних органів через їх упередженість, неправомірні дії та погрози; він розчарувався у судовій системі, відчував відчай через те, що був визнаний винним у вчиненні злочину, якого не вчиняв; незаконно притягувався до кримінальної відповідальності впродовж 21 місяця, майже 14 місяців перебував в установі виконання покарань, був позбавлений волі, не мав можливості жити в нормальних умовах, працевлаштуватись, страждав від думки про те, що має відбувати покарання майже 4 роки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 травня 2020 року, якою закрито кримінальне провадження, зокрема щодо ОСОБА_1 , не встановлено фактів недопустимості чи неналежності доказів у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури при проведенні досудового розслідування та підтриманні обвинувачення в суді.

За відсутності факту незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, сам по собі факт закриття кримінального провадження за пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України через встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у зв`язку з малозначністю діяння, не є підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі частин першої, другої статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд першої інстанції вказав, що право на відшкодування шкоди у ОСОБА_1 відсутнє, оскільки на початку досудового слідства та під час судового розгляду він давав показання на підтвердження своєї вини, тобто шляхом самообмови, яка була добровільною й завідомо неправдивою, перешкоджав встановленню істини в справі.

Щодо вимоги про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в розмірі 300000 грн 00 к., то в разі заподіяння такої шкоди, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 пред`явлено позов до неналежного відповідача. ОСОБА_1 не надав доказів спричинення моральної шкоди відповідачами, в чому полягають його душевні страждання, не надав доказів визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідачів, якими ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кадочніков А. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що висновок суду про самообмову ОСОБА_1 є помилковим, оскільки ОСОБА_1 жодних фактів не спотворював та не перекручував. Вказував, що помилковими є висновки суду про те, що відсутність вини державних органів у спричиненні моральної шкоди ОСОБА_1 виключає відповідальність за заподіяну шкоду, а тому відсутні підстави для її стягнення. Моральна шкода в даному випадку має відшкодовуватись незалежно від вини посадових і службових осіб. Суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у зв`язку з його малозначністю є реабілітуючою обставиною, а це в свою чергу є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що кримінальне провадження за № 0000237 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 вересня 2018 року за частиною другою статті 393 КК України.

27 вересня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 393 КК України.

28 вересня 2018 року прокурором Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області затверджено обвинувальний акт і направлено його до Літинського районного суду Вінницької області для розгляду по суті.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в Державній установі «Літинська виправна колонія № 123», що розташована по другому провулку Богдана Хмельницького, 9-А в смт. Літин Вінницької області, перебуваючи на дільниці соціальної реабілітації, куди були переведені на підставі постанови начальника виправної установи, будучи письмово ознайомленими з адміністративними межами такої, попередженими про кримінальну відповідальність за втечу з місць позбавлення волі відповідно до статті 393 КК України, свідомо порушуючи правила поведінки відбування покарання у дільниці, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно за попередньою змовою, без відповідного дозволу, усвідомлюючи те, що не мають будь-яких законних підстав для залишення місця позбавлення волі, таємно, з особистих спонукань, маючи умисел на вчинення втечі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, доводячи свої злочинні наміри до кінця, скориставшись відсутністю належного нагляду з боку працівників колонії, 07 вересня 2018 року, близько 02 год 00 хв., відчинили металопластикове вікно у кімнаті для вживання їжі, на якому були відсутні металеві грати, та вийшли на вулицю з тильної сторони будівлі, яка не огороджувалась.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишили адміністративні межі дільниці соціальної реабілітації і пішли на автозаправку № ВН 41 ТОВ «ОККО Рітейл», що розташована на автошляху «Львів-Кропивницький-Знам`янка» в с. Сосни Літинського району Вінницької області, де придбали алкогольні напої та вживали їх в лісопосадці неподалік автозаправки. Вранці 07 вересня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самостійно повернулись до дільниці соціальної реабілітації Літинської виправної колонії № 123.

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 393 КК України і призначено кожному покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі частини першої статті 71 КК України ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року.

Строк відбуття покарання ОСОБА_1 визначено рахувати з дня ухвалення даного вироку.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року залишено без змін.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 травня 2020 року вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі частини другої статті 11 КК України та пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, тобто за малозначністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що постановою Верховного Суду Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 травня 2020 року, якою закрито кримінальне провадження, зокрема щодо ОСОБА_1 , не встановлено фактів недопустимості чи неналежності доказів у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури при проведенні досудового розслідування та підтриманні обвинувачення в суді.

Отже, за висновками суду першої інстанції за відсутності факту незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, сам по собі факт закриття кримінального провадження за пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України через встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у зв`язку з малозначністю діяння, не є підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі частин першої, другої статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того, суд першої інстанції вважав, що право на відшкодування шкоди у ОСОБА_1 відсутнє, тому що на початку досудового слідства та під час судового розгляду він давав показання на підтвердження своєї вини, тобто шляхом самообмови, яка була добровільною й завідомо неправдивою, перешкоджав встановленню істини в справі.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких міркувань.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частина перша статті 1176 ЦК України).

Зазначене право не є абсолютним, а виникає у випадках, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон України № 266/94-ВР ).

Відповідно до статті 1 Закону України № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з статтею 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

постановлення виправдувального вироку суду;

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді вичерпанням можливостей їх отримати;

закриття справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 1176 ЦК України та статтею 1 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що у зазначених випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, що відповідає також положенню пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК.

Зазначене спростовує висновки суду першої інстанції про те, що у разі закриття справи за відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаних органів, що порушують права громадян.

Відповідно до частини другої статті 11 КК не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоч і формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Пунктом 2 частини першої статті 284 КПК передбачено закриття кримінального провадження в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Таким чином, в ОСОБА_1 внаслідок його незаконного засудження і подальшого закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діяння складу кримінального правопорушення виникло право на відшкодування шкоди на підставі частини першої статті 1176 ЦК, пункту 1 статті 1, пункту 2 статті 2 Закону України № 266/94-ВР.

Перевіряючи, чи мала місце у випадку із засудженням ОСОБА_1 його самообмова як обставина, що унеможливлює виникнення права на відшкодування шкоди, апеляційний суд виходить із такого.

Згідно з частиною четвертою статті 1176 ЦК фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.

Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, адже самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Так само наявність в діях особи самообмови повинно встановлюватись органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду. Практично це відображається в постанові про закриття кримінальної справи органом досудового розслідування або у виправдувальному вироку суду чи скасуванні незаконного вироку суду.

В постанові від 19 травня 2020 року Верховний Суд вказав, що відповідно до встановлених судом обставин справи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приблизно о 02 год 00 хв. без дозволу адміністрації залишили територію дільниці соціальної реабілітації, де відбували покарання, і вранці того ж дня самостійно повернулись, ще до того як їх відсутність була виявлена адміністрацією установи.

Матеріали справи не містять жодних даних, які б вказували на те, що засуджені, залишаючи територію дільниці, мали іншу мету, ніж лише порушення режиму відбування покарання.

За таких обставин Верховний Суд вважав, що шкода, завдана нормальній діяльності органів і установ пенітенціарної системи України як об`єкту кримінально-правової охорони, є незначною (мізерною) та дійшов висновку про закриття кримінального провадження на підставі частини другої статті 11 КК через малозначність.

Тобто в постанові Верховного Суду не йдеться про самообмову засуджених, зокрема, ОСОБА_1 , яка призвела до їх незаконного засудження, а за повідомлених ними і встановлених органом досудового розслідування і судом обставин зроблено висновок про малозначність відповідного діяння, а відтак відсутність в такому діянні складу кримінального правопорушення.

Натомість суд першої інстанції вважав самообмовою визнання ОСОБА_1 вини на досудовому слідстві і в суді, добровільне повідомлення ним про обставини вчиненого діяння, неоспорення ним своєї винуватості під час апеляційного перегляду справи тощо, що відповідно до вимог закону не є самообмовою.

Таким чином, у справі не встановлено обставин, які б виключали виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням.

Статтею 3 Закону України № 266/94-ВР установлено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові, зокрема, відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України № 266/94-ВР).

Частиною третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тому, для правильного визначення суми відшкодування має значення час перебування особи під слідством і судом.

Як встановлено судом, 27 вересня 2018 року ОСОБА_1 оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 393 КК України.

Однак, на час вручення підозри він відбував покарання в Державній установі «Літинська виправна колонія № 123» Вінницької області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 289 КК України.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 289 КК України, призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до частини першої статті 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2013 року та призначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_1 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

До строку перебування під слідством і судом на думку апеляційного суду не може враховуватися строк відбуття ОСОБА_1 покарання, призначеного вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, тому що покарання, призначене за цим вироком підлягало відбуттю незалежно від оголошення підозри і засудження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 393 КК.

Отже, в період часу до 07 січня 2020 року позбавлення волі і пов`язані з ним обмеження прав ОСОБА_1 були зумовлені не засудженням за частиною другою статті 393 КК України, а відбуттям покарання згідно з вироком, який набрав законної сили.

Зазначене випливає із того, що покарання у виді позбавлення волі відповідно до Кримінального кодексу якраз і полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Покарання, призначене вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, ОСОБА_1 мав відбувати до 07 січня 2020 року, а тому до відшкодування підлягає моральна шкода починаючи з 08 січня 2020 року по 20 травня 2020 року, тобто 4 місяці і 12 днів.

Відтак мінімальний розмір відшкодування становить 26400 грн (6000 грн/міс. * 4 міс. + 6000 грн./міс. * 12 днів/30 днів/міс.) і він не може бути зменшеним, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що реальне відбування покарання внаслідок незаконного засудження в період часу з 08 січня 2020 року по 20 травня 2020 року порушило звичний уклад життя ОСОБА_1 , позбавило можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка не може бути повністю відшкодованою стягненням мінімального її розміру, встановленого законодавцем.

Отже, визначаючи розмір відшкодування суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, керується принципами розумності, справедливості та співмірності з тим, щоб розмір відшкодування моральної шкоди не був більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не призводив до її безпідставного збагачення, і дійшов висновку про те, що необхідним і достатнім буде розмір відшкодування моральної шкоди, що становитиме 50000 грн.

Відповідні обставини справи й норми права залишилися поза увагою суду першої інстанції, який дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14-ц2 (провадження № 14-538цс19) дійшла висновку про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою, так само як не є необхідною участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів (пункт 71).

Отже, ОСОБА_1 вірно залучено до участі в даній справі в якості співвідповідачів Вінницьку обласну прокуратуру як орган, що представляє державу у відповідних правовідносинах, та Державну казначейську службу України, яка здійснює розрахунково-касове обслуговування державного бюджету і в силу закону зобов`язана виконати відповідне рішення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кадочнікова А. О. задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , який поданий його представником адвокатом Кадочніковим А. О., задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку, 50000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

(Повний текст судового рішення виготовлено 18 січня 2022 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета