ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2022 року

м. Харків

справа № 641/2476/20

провадження № 22ц/818/1425/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Тролейбусне депо № 2»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року в складі судді Фанда О.А.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 30 жовтня 2019 року о 18:50 годині ОСОБА_2 , керуючи тролейбусом № 2614 по проспекту Героїв Сталінграда, № 141 в м. Харкові, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив обрив контактного проводу на автомобіль «HONDA», державний номерний знак НОМЕР_1 , від чого автомобіль отримав значні механічні пошкодження, а йому завдано майнову шкоду, яка згідно оцінки незалежного оцінювача складає 71 548,60 грн.

Вказав, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Зазначив, що відповідач ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Тролейбусне депо № 2».

Вказав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він почав сильно хвилюватися. Оскільки його автомобіль сильно пошкоджений, він втратив можливість користуватися ним. У зв`язку з підвищенням тиску він перебував на лікарняному. Розмір спричиненої моральної шкоди оцінює у 25 000,00 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 71 548,60 грн; моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн; витрати на проведення експертної оцінки матеріального збитку в розмірі 2000,00 грн; витрати на надання правової допомоги адвокатом в розмірі 20 000,00 грн; а також відшкодувати понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 1681,60 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди - 56 037,10 грн, на відшкодування моральної шкоди - 5 000,00 грн, витрати зі сплати висновку спеціаліста - 2000,00 грн, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката - 3000,00 грн, витрати зі сплати судового збору - 937,00 грн, всього - 66 974,10 грн; в іншій частині позовних вимог до Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» - відмовлено; в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати частково в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн та витрат у розмірі 3000,00 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 20 000,00 грн; стягнути з відповідача Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» судовий збір та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, у зв`язку з чим визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди не є справедливим та не відповідає характеру правопорушення, вимогам розумності та справедливості, глибині його страждань та пережитим моральним потрясінням. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він переніс сильний стрес, в нього почались проблеми зі здоров`ям. Стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу не відповідає складності справи, витраченому часу та обсягу наданих послуг.

30 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення. Вказав, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн є достатнім, розумним та співмірним порушеним правам позивача. Позивачем не доведено більшої глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого чи позбавлення його можливості їх реалізації. Лікарняний лист не свідчить про те, що позивачу спричинено моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позивачем не надано суду детального опису робіт та послуг з правничої допомоги, витраченого часу, доказів таких витрат, тому неможливо визначити обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та дійсний розмір витрат на правничу допомогу. У договорі про надання правової допомоги зазначено, що позивач доручив адвокату надавати правову допомогу клієнту з питань стягнення матеріальної шкоди з Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс». Заява про долучення доказів подана вже після відкриття провадження у справі, а не разом з позовом.

11 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги з участю та повідомленням сторін, яке ухвалою суду від 06 грудня 2021 року залишено без задоволення.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась з вини працівника Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2», ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі 5000,00 грн, що є співмірним спричиненим стражданням. Також, виходячи з критерію реальності витрат на послуги адвоката та розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 3000,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником автомобіля «HONDA», державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 9-10).

30 жовтня 2019 року о 18:50 годині ОСОБА_2 , керуючи тролейбусом № 2614 по проспекту Героїв Сталінграда, № 141 в м. Харкові, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив обрив контактного проводу на належний ОСОБА_1 автомобіль «HONDA», державний номерний знак НОМЕР_1 , від чого автомобіль отримав механічні пошкодження (а. с. 19).

З 31 жовтня 2019 року по 05 листопада 2019 року ОСОБА_3 перебував на лікарняному за загальним захворюванням, що підтверджується листом непрацездатності, серія АДР, № 885030 (а. с. 11).

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а. с. 20).

З висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, № 370/11-19 від 28 листопада 2019 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «HONDA LEGEND», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становила 71 548,60 грн з урахуванням ПДВ; вартість відновлювального ремонту - 129 738,98 грн; ринкова вартість автомобіля до моменту дорожньо-транспортної пригоди - 71 548,60 грн; ринкова вартість автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди у пошкодженому стані становить -15 511,50 грн. Вартість робіт з проведення експертної оцінки склала 2000,00 грн (а. с. 21-50).

ОСОБА_1 відремонтовано автомобіль «HONDA LEGEND», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та вартість ремонту склала 67 800,00 грн, що підтверджується договором № 4/01 від 20 січня 2020 року, замовленням-нарядом № 28 від 20 січня 2020 року, актом виконаних робіт № 57 від 10 лютого 2020 року, копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру від 10 лютого 2020 року, 10 травня 2020 року, 10 серпня 2020 року, 10 грудня 2020 року, 10 лютого 2021 року (а. с. 187-193).

Як визначено у частині 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахуванням того, що ОСОБА_3 заподіяна моральна шкода, що полягала, зокрема, у переживаннях, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою, необхідності ремонту автомобіля, зміні способу життя, позбавленні можливості керувати пошкодженим автомобілем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача як роботодавця винного у дорожньо-транспортній пригоді водія на користь ОСОБА_3 5000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, керуючись вимогами розумності та справедливості.

Належних та допустимих доказів того, що йому завдано моральну шкоду, розмір відшкодування якої має складати саме 25 000,00 грн, ОСОБА_3 не надано. Його доводи щодо погіршення стану здоров`я у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою належними доказами не підтверджуються. Тілесних ушкоджень йому не спричинено. Наданий ним листок непрацездатності свідчить про те, що він перебував на лікарняному у зв`язку із загальним захворюванням. Доказів причинного зв`язку між таким захворюванням та дорожньо-транспортною пригодою не надано.

Щодо вимог ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також, за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України

суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи зазначене, можна зробити висновок, що ЦПК України

передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Інтереси ОСОБА_3 під час розгляду справи судом першої інстанції представляв адвокат Гринюк О.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2019 року та ордеру, серія КС, № 649162 (а. с. 51-54, 104).

Пунктом 1.1. договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2019 року передбачено, що клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту з питань підготовки та подання матеріалів та позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди з Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» (м. Харків) до суду першої інстанції, представлення інтересів клієнта під час розгляду позовної заяви у суді першої інстанції.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що загальна сума договору складає 20 000,00 грн та дорівнює підписаним сторонам актам приймання-передачі наданих послуг.

Додатком № 1 до договору від 01 листопада 2019 року узгодження найменування та ціни запропонованих послуг передбачено, що сторони узгодили перелік послуг: підготовка та подання матеріалів та позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди з Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» (м. Харків) до суду першої інстанції, представлення інтересів клієнта під час розгляду позовної заяви у суді першої інстанції за ціною 20 000,00 грн (а. с. 55).

01 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Гринюком О.М. укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2019 року, якою внесено зміни до пункту 1.1. договору та викладено його в наступній редакції: «клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту з питань підготовки та подання матеріалів та позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди з громадянина ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 2» (м. Харків) до суду першої інстанції, представлення інтересів клієнта під час розгляду позовної заяви у суді першої інстанції».

Також внесено зміни до пункту 2.1. договору та викладено його в наступній редакції: «загальна сума договору складає 30 000,00 грн та дорівнює підписаним сторонам актам приймання-передачі наданих послуг» (а. с. 66-67).

Додаток № 1 до договору «узгодження найменування та ціни запропонованих послуг» також викладено у новій редакції, згідно якої сторони узгодили надання наступних послуг: вивчення документів, інформації та їх аналіз для підготовки позовної заяви про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди протягом 3 годин вартістю 2000,00 грн; підготовка та подання до суду першої інстанції позовної заяви про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Тролейбусне депо №2» (м. Харків) протягом 4 годин вартістю 2500,00 грн, підготовка та подання по справі клопотань, заяв тощо протягом 1,5 годин вартістю 2000,00 грн, представлення інтересів клієнта під час розгляду позовної заяви у суді першої інстанції (усі судові засідання) вартістю 13 500,00 грн (а. с. 181).

За надання правової допомоги ОСОБА_3 сплачено адвокату Гринюку О.М. 20 000,00 грн, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 01-11/19 від 01 листопада 2019 року і квитанції до нього, та 10 000,00 грн, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 01-04-202 від 01 квітня 2020 року (а. с. 68, 69, 183).

Як вбачається з матеріалів справи адвокат Гринюк О.М. брав участь у двох судових засіданнях - 09 вересня 2020 року та 01 лютого 2021 року. Крім того, ним направлено адвокатський запит від 04 лютого 2021 року. З процесуальних документів з боку позивача у матеріалах справи містяться позовна заява, відповідь на відзив, заяви про долучення доказів, перенесення розгляду справи, призначення розгляду справи в режимі відеоконференції, розгляд справи без участі.

Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_4 по суті спору задоволено частково, враховуючи обсяг фактично наданих адвокатом послуг та витрачений ним час, складність справи, розмір судових витрат на надання правничої допомоги у 3 000,00 грн, що стягнуті судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, судова колегія вважає обґрунтованим та таким, що відповідає принципам розумності, співмірності та реальності таких витрат.

Розмір витрат на правничу допомогу у 20 000,00 грн фактично визначений позивачем та його адвокатом ще у листопаді 2019 року, тобто до подання позову. Отже, такий розмір витрат був визначений на майбутнє, без здійснення на той час всього обсягу реальних послуг з правничої допомоги. За таких умов, суд не може взяти до уваги такий розмір витрат як беззаперечний та необхідний, і такий, що відповідає критерію розумності та реальності витрат.

Крім того, позивачем надано суперечливі дані щодо витрат на правничу допомогу, адже у позовній заяві, заяві від 10 березня 2021 року та апеляційній скарзі він зазначив розмір витрат у сумі 20 000,00 грн, а у додатковій угоді від 01 квітня 2020 року та клопотанні від 13 квітня 2020 року 30 000,00 грн. Також, ним надано два примірники додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги, що відрізняються за змістом (а. с. 64-67, 177-182).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судове рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.