Справа №486/609/21 Головуючий суду першої інстанції Савін О. І.
Провадження №22-ц/812/96/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л. Д.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 листопада 2021 року, ухвалене о 12 год 47 хв під головуванням судді Савіна О. І. в приміщенні суду у м. Южноукраїнську Миколаївської області, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

22 березня 2010 року між Банком та ОСОБА_2 , яка є матір`ю відповідача, було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

На момент її смерті заборгованість за вказаним кредитним договором становила 5 292,30 грн тіла кредиту.

Банк зазначав, що спадкоємцем ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 5 292,30 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 листопада 2021 року у задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що Банком не доведено факти прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_2 та наявності спадкового майна.

Не погодившись із вказаним рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на неможливість розгляду цієї категорії цивільних справ у порядку спрощеного провадження, зокрема, у постановах від 03 березня 2020 року у справі №676/3396/19, від 27 січня 2021 року у справі №200/14300/18, від 19 травня 2021 року у справі №278/2797/19, від 15 вересня 2021 року у справі №643/11526/18.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути борг за кредитним договором з ОСОБА_1 як спадкоємця позичальника ОСОБА_2 і в якості правового обґрунтування своїх позовних вимог посилався на положення статей 1218, 1219, 1268, 1281, 1282 ЦК України.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 травня 2021 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі, вона є справою щодо спадкування, а отже, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд першої інстанції помилково розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження, не врахувавши її категорію, що відповідно до вимог п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції.

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з безпідставністю, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 22.03.2010, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Зі смертю позичальника зобов`язання щодо повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст.1281 і 1282 ЦК.

Норми вказаних статей визначають, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2010 року між Банком та ОСОБА_2 , яка є матір`ю відповідача, укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Розмір процентів за користування кредитними коштами та неустойки сторонами узгоджено не було.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_2 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки.

Під час дії кредитного договору ОСОБА_2 отримувалося три кредитні карти: 12.04.2011 строком дії до 28.02.2015, 13.02.2015 строком дії до 31.08.2018, 30.10.2015 строком дії до 30.10.2019.

12 квітня 2011 року ОСОБА_2 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 5000 грн, який у цей же день зменшено до 300 грн. 14 квітня 2011 року ліміт збільшено до 1500 грн, 18 травня 2011 року до 5000 грн, 11 серпня 2013 року до 6000 грн, 13 листопада 2013 року до 7000 грн. 24 січня 2019 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн.

Виписка по рахунку ОСОБА_2 свідчить, що вона користувалася кредитними коштами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

АТ КБ «Приватбанк» у позові вказувало, що позичальник на момент смерті мала невиконані боргові зобов`язання у сумі 5292,30 грн тіла кредиту.

04 червня 2020 року Южноукраїнською державною нотаріальною конторою Миколаївської області зареєстровано претензію кредитора АТ КБ «Приватбанк» до спадкоємців ОСОБА_2 в сумі 5292,30 грн.

На підставі зазначеної заяви було заведено спадкову справу №71/2020.

Матеріали вказаної справи доводять, що спадкоємці померлої з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися.

Проте, наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що спадщина була прийнята ОСОБА_1 , який є сином померлої, що підтверджується його актовим записом про народження, оскільки відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг м.Южноукраїнська Миколаївської області він був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 04 січня 2005 року належить на праві власності у рівних частках (по ј частці) ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Отже, вказане свідчить, що у спадкодавця ОСОБА_2 наявне спадкове майно.

Однак , на думку колегії суддів, підстави для стягнення зі спадкоємця ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором відсутні, оскільки досліджені докази не доводять наявності на час її смерті боргових зобов`язань перед Банком.

З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_2 вбачається, що вона за час дії кредитного договору отримала 35 784,79 грн кредитних коштів. На погашення заборгованості Банком, включаючи відсотки, які не були обумовлені договором, було зараховано 47 229,22 грн.

Зазначені обставини вказують, що станом на 27 грудня 2018 року заборгованість у ОСОБА_2 за кредитним договором була відсутня.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів констатує, що у АТ КБ «Приватбанк» не виникло права на стягнення зі спадкоємців ОСОБА_2 заборгованості за дослідженим кредитним договором, оскільки позичальник не має заборгованості перед Банком.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.