Єдиний унікальний номер 226/2341/21
Номер провадження 22-ц/804/149/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

18 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

представника позивача адвоката Сакуна В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року, постановленого в складі головуючого судді Редько Ж.Є., повний текст складений 13 жовтня 2021 року, в справі номер 226/2341/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року до Димитровського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 06.06.2005 року по 26.01.2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи стовбуровим. 26.01.2020 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

У порушення трудового законодавства відповідач не розрахувався з ним у день звільнення та не платив належну заробітну плату.

Він звернувся до суду, і відповідно до судового наказу від 01.12.2020 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року в сумі 32446,37 грн, з якої утримані податки та обов`язкові платежі, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2020 року по 27.11.2020 року в сумі 99375,00 грн без утримання податку та обов`язкових платежів.

Згідно з постановою державного виконавця від 08.01.2021 року відкрито виконавче провадження №640057090 з примусового виконання вказаного судового рішення, яке закінчено відповідно до постанови від 02.06.2021 року у зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

Крім того, неотримання належних йому коштів на проживання протягом певного періоду часу зумовило зміну способу його життя, необхідність докладати додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї. Він поніс моральні страждання.

Тому позивач, посилаючись на ст. 117 КЗпП України, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку за період з 28.11.2020 року по 02.06.2021 року (126 днів) в сумі 59062,50 грн, виходячи із середньоденного заробітку 468,75 грн, та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн і понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн, понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн та судовий збір в розмірі 908,00 грн, а всього 8908,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11.10.2021 року в частині вирішення стягнення середньоденного заробітку за затримку розрахунку за період з 28.11.2020 року по 02.06.2021 року та розподілу судових витрат скасувати.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, постановленим без повного з`ясування всіх істотних обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, провівши розрахунок стягнення середньоденного заробітку в тому числі за період з 27.01.2020 року по 27.11.2020 року, яке було вирішено наказом Димитровського міського суду Донецької області від 01.12.2020 року. Проте предметом позову було вказано середньоденний заробіток за затримку розрахунку за період з 28.11.2020 року по 02.06.2021 року.

Зменшуючи середній заробіток за вказаний вище період з 59062,50 грн до 0 грн, суд керувався принципами пропорційності та розумним балансом між інтересами працівника та роботодавця.

Суд першої інстанції не дотримався зазначених вище принципів, зменшивши розмір середнього заробітку, який підлягає сплаті по відношенню до заборгованості із заробітної плати. Заборгованість складала 32446,37 грн, а тривалість порушення роботодавцем за спірний період складала 126 робочих днів. З попереднього розрахунку середній заробіток складав 59062,50 грн, тобто розмір заборгованості є приблизно пропорційним розміру середнього заробітку.

Тривалість порушення не залежала від волі позивача, адже він своєчасно звернувся до суду за судовим наказом. Саме роботодавець не погашав заборгованість у добровільному порядку і лише діями державного виконавця погасив заборгованість в примусовому порядку через 126 робочих днів після винесення судового рішення.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що дії роботодавця були добросовісними, та відсутні підстави зменшувати розмір середнього заробітку до нуля.

На відміну від обставин справи, описаних у постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилався суд першої інстанції, позивач не зловживав правом збільшення кількості днів для розрахунку середнього заробітку, а звернувся до суду вчасно. Також у справі, описаній у зазначеній вище постанові, середній заробіток стягнутий судом першої інстанції перевищував суму заборгованості в 100 разів, а Верховний Суд остаточно стягнув середній заробіток в 4 рази більше суми заборгованості, що є справедливим та пропорційним.

Тому суд першої інстанції несправедливо та непропорційно зменшив розмір середнього заробітку до нуля.

Також суд необґрунтовано і не вірно розподілив судові витрати.

12 січня 2022 року від ДП «ВК «Краснолиманська» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає апеляцу скаргу безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву ДП «ВК «Краснолиманська» не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Представник позивача адвокат Сакун В.А. в судовому засіданні апеляційного суду в

режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 05.01.2022 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 97).

Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 29.12.2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 95).

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині спору про стягнення середньоденного заробітку за затримку розрахунку за період з 28.11.2020 року по 02.06.2021 року та розподілу судових витрат, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції саме в цій частині.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач з 06.06.2005 року по 26.01.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював у якості стовбурового з повним робочим днем в шахті, звільнений за власним за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 15-17).

Згідно з довідками №1845, 1846 від 23.11.2020 року ДП «ВК «Краснолиманська» має перед ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати, яка становить 32446,37 грн, середньоденний заробіток становить 468,75 грн (а.с. 18, 19).

З судового наказу, виданого 01.12.2020 року Димитровським міським судом Донецької області, вбачається, що з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року в сумі 32446,37 грн, з якої утримані податок та обов`язкові платежі, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2020 року по 27.11.2020 року в сумі 99375,00 грн без утримання податку та обов`язкових платежів (а.с. 20).

Постановою заступника начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 08.01.2021 року відкрито виконавче провадження №64057090 з примусового виконання вказаного судового наказу (а.с. 21).

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.06.2021 року виконавче провадження №64057090 з примусового виконання судового наказу від 01.12.2020 року закінчено

у зв`язку з фактичним виконанням судового наказу (а.с. 22).

З наказу ДП «ВК «Краснолиманська» №875 від 19.12.2019 року вбачається, що з 19.12.2019 року встановлено простій на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» (а.с. 47).

Відповідно до звіту про фінансові результати за 2020 рік за звітній період у ДП «ВК «Краснолиманська» прибуток відсутній (а.с. 46).

Відповідно до акту виконаних робіт (наданих послуг) від 03.08.2021 року та квитанції від 03.08.2021 року ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн (а.с. 28, 29).

Відповідно до акту виконаних робіт (наданих послуг) від 13.09.2021 року та квитанції від 13.09.2021 року ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн (а.с. 52, 51).

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості цих позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.11.2020 року по 02.06.2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що фактичний розрахунок за виконавчим документом з позивачем здійснений 02.06.2021 року. Судовий наказ виданий та виконаний відповідачем щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 32446,37 грн та середнього заробітку в розмірі 99375,00 грн. При цьому сума стягнутого середнього заробітку перевищує суму заборгованості по заробітній платі більш ніж у три рази. Тому підстав для задоволення цих вимог з урахуванням справедливості та пропорційності немає.

Стягуючи з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн, суд першої інстанції виходив з принципів пропорційності розміру задоволених позовних вимог відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При цьому слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа №1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнений 26.01.2020 року за власним за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, 01.12.2020 року Димитровським міським судом Донецької області виданий судовий наказ, відповідно до якого з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року в сумі 32446,37 грн, з якої утримані податок та обов`язкові платежі, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2020 року по 27.11.2020 року в сумі 99375,00 грн без утримання податку та обов`язкових платежів.

Постановою заступника начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 08.01.2021 року відкрито виконавче провадження №64057090 з примусового виконання вказаного судового наказу.

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.06.2021 року виконавче провадження №64057090 з примусового виконання судового наказу від 01.12.2020 року закінчено

у зв`язку з фактичним виконанням судового наказу.

З наказу ДП «ВК «Краснолиманська» №875 від 19.12.2019 року вбачається, що з 19.12.2019 року встановлено простій на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Відповідно до звіту про фінансові результати за 2020 рік за звітній період у ДП «ВК «Краснолиманська» прибуток відсутній.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, врахувавши розмір заборгованості, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, факт вже сплаченого середнього заробітку більш ніж у три рази чим була наявна заборгованість по зарплаті, застосувавши наведені вище критерії.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неправильного розподілу судових витрат, зокрема стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог, та, керуючись ст. 137 ЦПК України та ст. 141 ЦПК України, розподілив витрати між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Ці доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, до переоцінки наявних в справі доказів, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 січня 2022 року.

Суддя: