Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Київ

справа № 716/2290/19

провадження № 61-6211 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 березня 2021 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 вересня 1992 року по 04 серпня 2019 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 липня 2019 року було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними спільно побудовано, здано в експлуатацію та належним чином зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Вказував, що право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 18 вересня 2008 року. Оскільки вказане майно набуте за час подружнього життя, вказаний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач заперечує право позивача на вказаний житловий будинок, вважаючи його своєю особистою власністю, тому виникла необхідність вирішення питання про розподіл спільного майна подружжя в судовому порядку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальної частки житлового будинку, загальною площею 218,10 кв. м, житловою площею 145,90 кв. м, гаража літ. Б, огорожі № 1-3, що розташовані по АДРЕСА_1 , за кожним з подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки житлового будинку, загальною площею 218,10 кв. м, житловою площею 145,90 кв. м, гараж літ. Б, огорожу № 1-3, розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальної частки житлового будинку, загальною площею 218,10 кв. м, житловою площею 145,90 кв. м, гараж літ. Б, огорожу № 1-3, розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що всі необхідні роботи для функціонального призначення та введення в експлуатацію будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , були здійснені спільними зусиллями та коштами сторін за час шлюбу, державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулась у період перебування сторін у шлюбі в 2008 році, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу у рівних частках.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 грудня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував надані відповідачем докази, якими спростовується факт належності спірного нерухомого майна до спільного майна подружжя. Так, згідно виписки із рішення виконкому Заставнівської районної ради народних депутатів від 14 лютого 1990 року № 30/2 ОСОБА_6 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд у с. Горішні Шерівці на земельній ділянці, площею 0,08 га, виділеній їй рішенням загальних зборів колгоспників Шевченка № 5 від 09 вересня 1989 року. Відповідно до записів в книгах погосподарського обліку Горішньошеровецької сільської ради народних депутатів за період з 1991-1995 роки по домогосподарству ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) станом на 01 січня 1991 року на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_6 , житловий будинок вже був побудований. Вказаний факт не спростовано позивачем належними та допустимий доказами. Також суд зауважив, що чиним на час побудови у 1990 році спірного житлового будинку законодавством було передбачено, що виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття будинку до експлуатації, а підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі був запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Таким чином, спірний житловий будинок не може вважатись спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки побудований у 1990 році, тобто до укладення шлюбу між сторонами. Доказів на підтвердження істотного збільшення майна за час шлюбу позивачем не надано. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 березня 2021 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 716/2290/19 із Заставнівського районного суду Чернівецької області.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків, що спірний житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки був побудований до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , не перевіривши доводи позивача про те, що будівництво спірного житлового будинку на час укладення шлюбу між сторонами у 1992 році не було завершено, а отже цей будинок як об`єкт нерухомого майна станом на 1990 рік не існував. Інформація про об`єкт нерухомого майна, що міститься в погосподарській книзі, не доводить факт завершення будівництва спірного житлового будинку до укладення шлюбу між сторонами. Крім того, апеляційним судом не враховано, що згідно інформації, що міститься в погосподарській книзі, загальна площа житлового будинку у період з 1991 року по 1995 рік становила 102 кв. м, житлова - 54 кв. м, тоді як відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 17 вересня 2008 року, загальна площа спірного житлового будинку становить 218,10 кв. м, а житлова - 145,90 кв. м.

Судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи про належність спірного житлового будинку до спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутого ними за час шлюбу, та ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову про поділ цього майна, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 1992 року, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 липня 2019 року розірвано (а. с. 8).

В шлюбі в них народилось троє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із виписки з рішення виконкому Заставнівської районної ради народних депутатів «Про дозвіл будівництва індивідуального житлового будинку» від 14 лютого 1990 року № 30/2, убачається, що розглянувши рішення виконкому Горішньошеровецької сільської ради народних депутатів від 19 січня 1990 року № 1, було вирішено надати дозвіл ОСОБА_6 на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд під АДРЕСА_2 на земельній ділянці, площею 0,08 га, виділеній рішенням загальних зборів колгоспників Шевченка № 5 від 09 вересня 1989 року, а також доручено районному архітектору видати забудовнику будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (а. с. 44).

Згідно будівельного паспорту на будинок від 1990 року, виданого районним архітектором за реєстраційним № 31, забудовником житлового будинку у с. Горішні Шерівці Заставнівського району Чернівецької області є ОСОБА_6 (а. с. 43).

У квітні 1990 року було складено акт виносу в натурі границь земельної ділянки і розбивки будівель, згідно якого встановлено в натурі границі земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_6 для будівництва індивідуального будинку і господарських споруд (а. с. 45, 46).

Відповідно до записів в книгах погосподарського обліку Горішньошеровецької сільської ради народних депутатів за період з 1991-1995 роки по домогосподарству ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , вбачається, що станом на 01 січня 1991 року (час закладки книги погосподарського обліку) на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_6 житловий будинок вже був побудований.

Із довідки-характеристики будівель та споруд житлового будинку АДРЕСА_1 , виданої Заставнівським районним бюро технічної інвентаризації Чернівецької області 02 жовтня 2019 року № 269, убачається, що житловий будинок, загальною площею 218,10 кв. м, житловою площею 145,90 кв. м, вартістю 774 692 грн станом на 2019 рік, побудовано у 1990 році; прибудову літ. А-1, вартістю 10 331 грн, та гараж літ. Б, вартістю 61 176 грн станом на 2019 рік побудовано у 1994 році (а. с. 12).

Рішенням виконавчого комітету Горішньошеровецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 17 травня 2007 року № 3-14/07 вирішено питання про оформлення права власності на нерухоме майно АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та зобов`язано її зареєструвати свідоцтво на право власності в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації (а. с. 9).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20272452 від 18 вересня 2008 року, ОСОБА_2 є власником цілої частини житлового будинку, 1990 року побудови, загальною площею 218,10 кв. м та житловою площею 145,90 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 (а. с. 10, 38, 39).

Рішенням виконавчого комітету Горішньошеровецької сільської ради від 17 жовтня 2019 року № 3 здійснено уточнення поштової адреси житлового будинку із господарськими спорудами ОСОБА_2 , розташованого по АДРЕСА_1 , та на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Заставнівським районним бюро технічної інвентаризації Чернівецької області, вирішено виправити в погосподарському обліку Горішньошеровецької сільської ради поштову адресу житлового будинку із господарськими спорудами ОСОБА_2 на правильну адресу - АДРЕСА_1 (а. с. 20).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Отже, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час такого набуття.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Роздільним майном подружжя було визначено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), за винятком коштовностей та предметів розкоші (стаття 24 КпШС України).

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Технічна інвентаризація нерухомого майна в сільській місцевості почала проводитися згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1990 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Згідно з пунктом 6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до записів в книгах погосподарського обліку Горішньошеровецької сільської ради народних депутатів за період з 1991-1995 роки по домогосподарству ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , станом на 01 січня 1991 року на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_6 , житловий будинок вже був побудований (а. с. 103-105).

Також апеляційним судом встановлено, що згідно випискки із рішення виконкому Заставнівської районної ради народних депутатів «Про дозвіл будівництва індивідуального житлового будинку» від 14 лютого 1990 року № 30/2, убачається, що ОСОБА_6 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд під АДРЕСА_2 на земельній ділянці, площею 0,08 га, виділеній рішенням загальних зборів колгоспників Шевченка № 5 від 09 вересня 1989 року та доручено районному архітектору видати забудовнику будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (а. с. 44).

У квітні 1990 року було складено акт виносу в натурі границь земельної ділянки і розбивки будівель, згідно якого встановлено в натурі границі земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_6 для будівництва індивідуального будинку і господарських споруд (а. с. 46).

Згідно будівельного паспорту на будинок від 1990 року, виданого районним архітектором за реєстраційним № 31, забудовником житлового будинку у с. Горішні Шерівці Заставнівського району Чернівецької області є ОСОБА_6 (а. с. 43).

Крім того, із довідкою-характеристикою будівель та споруд житлового будинку АДРЕСА_1 , виданою Заставнівським районним бюро технічної інвентаризації Чернівецької області 02 жовтня 2019 року № 269, підтверджується, що житловий будинок, загальною площею 218,10 кв. м, житловою площею 145,90 кв. м, побудовано у 1990 році; прибудову літ. А-1 та гараж літ. Б, побудовано у 1994 році (а. с. 12).

Дослідивши вказані докази на надавши їм належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок був побудований у 1990 році, до укладення шлюбу між сторонами у 1992 році, а тому не може вважатись спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає висновки суду апеляційної інстанції про належність спірного житлового будинку до особистої приватної власності ОСОБА_2 обґрунтованими, належним чином мотивованими і правильними по суті.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що виникнення права власності на жилі будинки, споруди станом на час побудови спірного житлового будинку у 1990 році, що підтверджено належними та допустимим доказами, які позивачем не спростовано, не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації, а підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі був запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим, тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що згідно інформації, яка міститься в погосподарських книгах, площа спірного житлового будинку є значно меншою площі будинку, зазначеної у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 17 вересня 2008 року, - не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт трудових чи грошових затрат ОСОБА_1 у будівництві та облаштуванні спірного житлового будинку, зокрема, відсутні квитанції на ім`я позивача про придбання будівельних матеріалів.

Участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат).

Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18).

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що будівництво спірного житлового будинку відбулось до укладення шлюбу між сторонами, доказів на підтвердження факту трудових чи грошових затрат ОСОБА_1 у будівництві чи переобладнанні спірного житлового будинку суду не надано, тому підстав для визнання особистого майна відповідача спільним майном подружжя не вбачається.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (стаття 89 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта