Дата документу 19.01.2022 Справа № 336/4303/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/4303/19 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/68/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ

У липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29 грудня 2012 року, відповідно до якої відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 5245,81 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення коштів до 31.12.2014 року. Відповідач скористалась кредитним коштами, але умови договору належним чином не виконала, грошові кошти не повернула.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість у сумі 17 498,92 грн та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» 17498,92 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.12.2012 р.; судовий збір в сумі 1921 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та необхідність застосування строку позовної давності, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи положення частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає повною мірою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином зобов`язання з повернення грошових коштів не виконувала, а тому вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підтвердженими наданими доказами.

Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У кредитному договорі встановлено, що зобов`язання сплачувати кредит виникає щомісячно, тобто вказано термін (а не строк) виконання зобов`язання. Відповідно до цієї статті, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Твердження апелянта щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило її подати заяву про застосування строку позовної давності приймаються колегією суддів з огляду на таке. Із матеріалів судової справи встановлено, що конверти, які направлялися на адресу відповідача, повернуті за закінченням терміну зберігання (а.с. 5356, 66), що не може вважатися належним інформуванням особи про час і місце розгляду справи.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Великої Палати від 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц, від 10.04.2019 у справі №461/10610/13-ц.

Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності, на підставі якої апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції. Колегія суддів приймає доводи апелянта щодо необхідності та можливості застосування строку позовної давності до вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріали судової справи містять копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 29.12.2012 р., відповідно до пункту 1.1.3 якої, дата остаточного погашення заборгованості за Договором 1 31.12.2014 р. (а.с. 7).

Із наведеного слідує, що перебіг строку позовної давності почався з 01.01.2015 р., а сплинув 01.01.2018 р.

При цьому, як встановлено із наявних у справі доказів, вимоги про погашення заборгованості відповідачу не надсилалися. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.12.2012 (а.с. 34), жодних платежів протягом 01.01.2015 01.01.2018 рр. відповідач не здійснювала, що свідчить про відсутність факту переривання перебігу строку позовної давності.

Суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідача, яка не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в справі міститься повідомлення про неотримання нею судової повістки та повернення її через закінчення строку зберігання.

Зазначене свідчить про необізнаність відповідача про час та місце розгляду справи а відтак і неможливість подання нею заяви про застосування строку позовної давності в ході розгляду справи судом першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначену обставину, через що до спірних правовідносин не застосовано належні норми процесуального та матеріального права в частині належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи та застосування строку позовної давності.

Позивач звернувся до суду 04.07.2019 р. із пропуском строку давності, який сплинув 01.01.2018 р.

При апеляційному розгляді відповідач наполягала на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності.

В силу зазначеного, враховуючи обставини, які мають значення для вирішення справи, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно із частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, ОСОБА_1 має право на компенсацію суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881 грн 50 коп. за рахунок позивача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 881,50 грн (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна гривня 50 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков