Головуючий у І інстанції Курбанова Н.М. Єдиний унікальний номер 266/3774/20
Номер провадження 22-ц/804/205/22
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Зайцевої С. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Вороніна М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 вересня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Сахова Марина Андріївна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Маріупольської міської ради посилаючись на те, що за життя власниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 та її колишній чоловік ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, яка складає ? частину вказаної квартири. 18 березня 2020 року ОСОБА_1 після смерті своєї сестри ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Сахової М. А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину зазначеної квартири, яке їй було видане 15 квітня 2020 року. Після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина, яка складає ? частину вказаної квартири, яку фактично отримала ОСОБА_2 після його смерті, оскільки вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство більш ніж п`ять років. 17 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що не встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі вісімнадцять років з 19 червня 1979 року, та у 1995 році, як сім`я, приватизували спірну квартиру, яка їм належала на праві приватної сумісної власності. Не зважаючи на те, що у 1997 році останні розірвали шлюб, вони усе своє життя фактично мешкали та були зареєстровані в цій квартирі, вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, турбувалися один про одного до смерті ОСОБА_3 . Розірвання шлюбу фактично було фіктивним для того, щоб ОСОБА_3 міг скористатися пільгами у лікарні, оскільки тяжко хворів. Таким чином, після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_2 успадкувала належні йому ? частини квартири, але своїх прав належним чином не оформила. В зв`язку з цим позивачка і просила суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1976 року і по день смерті останнього за адресою: АДРЕСА_2 , тобто понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а також визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не вірно застосував до спірних правовідносин норми сімейного законодавства, які регулюють відносини набуття особами, які спільно проживають як чоловік та дружина, права спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час такого спільного проживання, які набули чинності вже після відкриття спадщини померлого ОСОБА_3 . Вважає, що ОСОБА_4 прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , оскільки проживала з ним у квартирі до самої смерті.

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, а представник позивачки ОСОБА_5 просила розглядати справу за її та ОСОБА_1 відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а також на те, що встановлення такого факту до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Так, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Положеннями частини першої статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 4, підпункту 1 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

За змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є рідною сестрою ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 22, 60).

За життя ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано 24 жовтня 1997 року (а.с. 23).

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1995 року (а.с. 25).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с. 21).

Таким чином на час виникнення спірних правовідносин діяли норми ЦК УРСР в редакції 1963 року та Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції 1969 року, які повинні застосовуватися при вирішенні питання про можливість ОСОБА_4 бути спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 .

Згідно з частиною 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Таким чином, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 шлюб було розірвано, ОСОБА_4 не може бути спадкоємцем першої черги після його смерті.

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (ст. 530 ЦК УРСР).

До числа спадкоємців за законом також належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства (ст. 531 ЦК УРСР).

Таким чином, норми ЦК УРСР не передбачали спадкоємство за законом особами, які постійно проживали однією сім`єю із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а відтак встановлення такого факту правового значення для справи не має.

Крім того, норми Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції 1969 року не передбачали виникнення взаємних прав та обов`язків внаслідок спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Норми чинного ЦК України, на які посилається позивач, на спірні правовідносини не поширюються, а доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем норм матеріального права та висновків суду першої інстанції не спростовують.

При цьому посилання суду першої інстанції на норми СК України є помилковим, але оскільки не впливає на правильний висновок про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, не може бути підставою для скасування рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому зазначену апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 січня 2022 року.

Судді В. М. Барков

С. А. Зайцева

Є. Є. Мальцева