Провадження № 22-ц/801/96/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 рокуСправа № 127/18349/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Король О.П.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Вінницької міської ради з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Першої Вінницької державної нотаріальної контори, Вінницького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та Служби у справах дітей Вінницької міської ради. Уточнюючи позовні вимоги просила визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартиру та визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позовна заява мотивована тим, що 26.02.2004 між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та молодою сім`єю в особі ОСОБА_4 було укладено Типову кредитну угоду № 03/04, за умовами якої позичальнику було надано прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 81 936,00 грн. для будівництва житла за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 30 років. На момент укладення Типової кредитної угоди до складу сім`ї входили: ОСОБА_4 , його колишня дружина ОСОБА_5 та їх дочка ОСОБА_6 . В подальшому у 2005 році шлюб між подружжям було розірвано.

Позивач зазначає про те, що з січня 2006 року проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а в лютому 2007 року їх шлюб було зареєстровано.

Для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за договором іпотекодавець ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому на праві власності вказану квартиру Вінницькому регіональному управлінню Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» (далі- ВРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_3 , тому до Типового кредитного договору від 26.02.2004 внесено зміни та було надано пільгу, якою за рахунок бюджетних коштів погашається 25% суми зобов`язань за кредитом. З моменту укладення шлюбу, умови Типової кредитної угоди та Договір іпотеки виконувала позивач, так як чоловік не мав роботи і зловживав спиртними напоями.

ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру, та державним видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких спадкоємцями є позивач частка 1/5, її дочка ОСОБА_3 частка 1/5 та ОСОБА_2 частка 3/5.

Вважає, що вищевказані свідоцтва про право на спадщину за законом є недійсними, оскільки з моменту укладення шлюбу вона виконувала умови Типової кредитної угоди та Договору іпотеки від 20.03.2007, тому вважає спірну квартиру спільною сумісною подружжя.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю.Вказала, що за спільною згодою позивача та нею було прийнято рішення про оформлення переведення прав та обов`язків боржника за ОСОБА_7 кредитною угодою № 03/04 від 26.02.2004 на позивача. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано ОСОБА_4 20.06.2006. Зазначила, що у період з 2007 року по день смерті ОСОБА_4 отримував чисельні кредити для погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями, відповідно до умов Типової кредитної угоди №03/04. Крім цього, кошти на погашення заборгованості, в тому числі і перед іншими фінансовими установами, надавались і нею.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом не враховано ту обставину, що позивач та померлий ОСОБА_4 проживали без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, який використовували для сплати коштів за кредитною угодою. Вказує, що після народження їх спільної доньки померлий отримав пільгу у розмірі 25% суми зобов`язань за користування кредитом, дані обставини вказують на те, що вони будучи подружжям мали спільний бюджет та діяли разом в інтересах сім`ї. Також, судом не взято до уваги, що померлий ОСОБА_4 за життя визнавав квартиру спільною власністю, так як отримував від позивача нотаріальну згоду для передання квартири в іпотеку. Тобто доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , а не набута у власність внаслідок виплачених спільних коштів, під час перебування позивача та ОСОБА_4 у шлюбі.

На апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 та ВРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» подали відзиви, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Вінницька міська рада , яка просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, та Перша вінницька державна нотаріальна контора, яка у вирішенні спору поклалася на думку суду, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Служба у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17.05.2005 розірвано. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

26.02.2004 між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та молодою сім`єю в особі ОСОБА_4 укладено Типову кредитну угоду №03/04, відповідно до умов якої Фонд від імені Держави надає позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 81 936,00 грн. терміном повернення 30 років, для будівництва (реконструкції) житла загальною площею 48,86 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 6.1. Типової кредитної угоди збудоване житло передається позичальнику у власність. Свідоцтво про право власності на збудоване (реконструйоване) житло та інші документи видаються позичальнику після укладення ним договору про іпотеку збудованого (реконструйованого) житла.

На момент укладення Кредитної угоди склад сім`ї позичальника складався: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дружина та ОСОБА_2 донька (від першого шлюбу).

В послідуючому ОСОБА_4 20.06.2006 виконкомом Вінницької міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_3 .

Право власності було зареєстровано Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації», про що зроблено запис 01.08.2006 в реєстрову книгу № 686, реєстровий № 1894.

Тобто вказана квартира була набута ОСОБА_4 у власність у час, коли він не перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1

23.02.2007 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23.02.2007.

20.03.2007 між ОСОБА_4 (іпотекодавцем) та ВРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (іпотекодержателем) укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту.

Відповідно до умов договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру, збудовану за рахунок коштів кредиту та належну іпотекодавцеві на праві власності.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Додатковою угодою № 3 про внесення змін до кредитної угоди №03/04 від 26.02.2004 року у зв`язку із народженням у сім`ї позичальника другої дитини ОСОБА_9 , внесено зміни до пункту 2.7. кредитного договору, відповідно до якого позичальнику погашається за рахунок бюджетних коштів 25 відсотків суми зобов`язань за користування кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 17.07.2014.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 29.06.2018 та 11.08.2018 спадкоємцями квартири, яка належала померлому ОСОБА_4 , є його дочка ОСОБА_2 в 3/5 частках, у тому числі з урахуванням 2/5 часток у спадщині, від яких відмовились батьки померлого, дружина ОСОБА_1 в 1/5 частці та дочка ОСОБА_3 в 1/5 частці.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що померлий ОСОБА_4 набув право власності на квартиру в серпні 2006 році, у період, коли він не перебував у шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , тому згідно приписів ст. 57 СК України квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Крім того суд мотивував свій висновок тим, що позов був пред`явлений не до тієї особи, саме Вінницької міської ради, адже свідоцтво про право власності на квартиру було видано виконавчим комітетом Вінницької міської ради, тому Вінницька міська рада не є належним відповідачем у справі. Щодо свідоцтв про право на спадщину за законом, суд свій висновок мотивував тим, що відповідачі є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 , у встановлений законом строк прийняли спадщину, відтак правові підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається із матеріалів справи, померлий ОСОБА_4 набув у власність квартиру 01.08.2006, зареєструвавши її в КП «ВООБТІ», про що зроблено запис в реєстрову книгу № 686, реєстровий № 1894.

Дана обставина позивачем не заперечується.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 зареєстровано 23.02.2007.

Тобто, на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_4 в шлюбі не перебував, а відтак огляду на положення ст. 57 СК України, квартира є його особистою приватною власністю.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що право власності на квартиру набуто ОСОБА_4 до реєстрації ним шлюбу із позивачем ОСОБА_1 , а тому квартира була його особистою приватною власністю.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач не зверталась до суду з позовною вимогою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , тому її позовні вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є безпідставними.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом до уваги не приймаються, адже не спростовують висновків суду.

При цьому суд першої інстанції правильно зробив висновок, що так як свідоцтво про право власності на квартиру ОСОБА_4 видано виконавчим комітетом Вінницької міської ради, тому Вінницька міська рада є неналежним відповідачем у справі.

З чим цілком погоджується Вінницький апеляційний суд.

Так, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири, а спадкоємцями за законом є дочка ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_3 , батько ОСОБА_10 та мати ОСОБА_11 .

Спадкоємці у встановлений законом строк прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину, а саме: дружина ОСОБА_1 - 1/5 частку, дочка ОСОБА_3 - 1/5 частку та дочка ОСОБА_2 - 3/5 частку (з урахуванням 2/5 часток у спадщині, від яких відмовились батьки померлого).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відмовляючи в частині вимог щодо визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, суд першої інстанції також обґрунтовано виходив із того, що відповідачі є єдиними, крім позивача, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , які у встановлений законом строк прийняли спадщину.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім наявним у справі доказам.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач в супереч ст.ст.12,81 ЦПК України не довела обставин, які мають значення для справи і на які вона посилалася у позові, як на підставу своїх вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом не враховано ту обставину, що позивач та померлий ОСОБА_4 проживали без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, який використовували для сплати коштів за кредитною угодою, а тому квартира є спільною сумісною власністю, колегія суддів не приймає такі доводи до уваги , оскільки вимоги щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги дублюють позовну заяву у справі, якій суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення та додаткового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді Т.М. Шемета

Т.Б. Сало