Ухвала

20 січня 2022 року

м. Київ

справа № 283/544/21

провадження № 61-21038ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 05 серпня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що у період із 15 липня 2016 року по 18 лютого 2020 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , від якого мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 18 лютого 2020 року по справі № 283/245/20 шлюб між ними розірвано та місце проживання неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу визначено з матір`ю. У подальшому, рішенням № 23 Виконавчого комітету Малинської міської ради від 12 серпня 2020 року йому було встановлено способи участі у вихованні дитини та графік побачень з дитиною.

Зазначав, що ОСОБА_1 не виконує вказане рішення виконавчого комітету щодо участі батька у вихованні їх дитини та чинить перешкоди його побаченням з донькою, що підтверджується зафіксованими викликами працівників поліції, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Зазначав, що визначений графік значно обмежує його права як батька на особисте спілкування з дитиною та її виховання, не дає повноцінної можливості виконувати свій батьківський обов`язок щодо виховання дитини.

Ураховуючи вищевикладене, просив зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити способи участі у вихованні та спілкуванні з донькою у вигляді систематичних побачень з дитиною за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, з урахуванням стану здоров`я, режиму дня та харчування дитини без присутності матері у періоди: 1) у 1, 2, 3, 4 неділю кожного місяця з 10 години до 19 години за місцем проживання батька; 2) 18 червня щорічно з 10 години до 17 години за місцем проживання батька; 3) 16 жовтня щорічно з 16 години до 19 години за місцем проживання батька; 4) щорічно 27 липня з 10 години до 17 години за місцем проживання діда; 5) 12 квітня щорічно з 10 години до 17 години за місцем проживання баби; 6) 01 січня, 07 січня та 08 березня щорічно за місцем проживання батька; 7) 20 листопада щорічно з 12 години до 17 години за місцем проживання батька; 8) щорічно в третю неділю червня з 10 години до 17 години за місцем проживання батька.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 05 серпня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 визначено наступні способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням стану здоров`я, режиму дня та харчування дитини:

- систематичні побачення з дитиною без присутності матері - ОСОБА_1 у першу та третю неділю кожного місяця з 10 години до 17 години (з можливістю відвідувати місце проживання позивача: АДРЕСА_1 );

- 18 червня щорічно без присутності матері - ОСОБА_1 з 10 години до 17 години (з можливістю відвідувати місце проживання позивача: АДРЕСА_1 );

- 16 жовтня щорічно без присутності матері - ОСОБА_1 з 16 години до 19 години (з можливістю відвідувати місце проживання позивача: АДРЕСА_1 );

- 01 січня, 07 січня та 08 березня щорічно без присутності матері - ОСОБА_1 з 14 години до 17 години (з можливістю відвідувати місце проживання позивача: АДРЕСА_1 ).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, у найкращих інтересах дитини, дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню: встановленню побачень батька з донькою у визначені судом дні та години, без присутності матері, з можливістю відвідування місця проживання батька.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 05 серпня 2021 року залишено без змін.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 05 серпня 2021 року у частині розподілу судових витрат змінено, збільшено розмір судових витрат, що підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 із 394, 67 грн до 1046,00 грн.

Враховуючи, що судові витрати підлягають стягненню з обох сторін, при цьому з позивача у більшому розмірі, апеляційний суд вважав за необхідне провести взаємне зарахування витрат сторін, зобов`язавши позивача сплатити на користь відповідача судові витрати у розмірі 1046,00 грн.

22 грудня 2021 року представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 05 серпня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

У поданій касаційній скарзі представниця ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Формальне посилання у касаційній скарзі на випадки, визначені пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, без їх обґрунтування та мотивування також не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що представниця ОСОБА_1 не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 05 серпня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні дитини повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак