ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №523/18532/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3938/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Білозір Олесі Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 01 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Аліної С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В.(далі державний реєстратор Голубенко А.В.), державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопільського району Одеської області Турецького О.С. (далі державний реєстратор Турецький О.С.), в якому просила:

- визнати незаконним рішення державного реєстратора Голубенко А.В., індексний номер рішення 50836617, яким 22 січня 2020 року зареєстровано право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 35209400;

- скасувати запис №35209400, індексний номер рішення 50836617, державного реєстратора Голубенко А.В. про державну реєстрацію права власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним рішення 20 лютого2020 року, індексний номер рішення 51257567, державного реєстратора Турецького О.С.про поділ спірного об`єкту нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ;?

- скасувати запис від 21 лютого 2020 року, індексний номер рішення 51257567, державного реєстратора Турецького О.С. про поділ спірного об`єкту нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановити порядок користування земельною ділянкою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким виділити їй в користування 492, кв.м, тобто 5/6 частин земельної ділянки, розташованій в АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, а саме гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина будинковолодіння), на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь майнову шкоду у розмірі 21 881 грн.

Позов обґрунтовано тим, що вона та відповідачка ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке розміщене на земельній ділянці площею 591 кв.м., яка ними не приватизована та кадастровий номер їй не присвоєний.

Зазначала, що їй належить 5/6 частин права власності домоволодіння на підставі договору дарування від 03 лютого 2003 року, у її фактичному користуванні перебуває земельна ділянка площею - 248,1 кв.м., більшу частину земельної ділянки самовільно захопила відповідачка ОСОБА_1 .

Вказувала,, що даний факт підтверджено висновком експертного дослідження №15/19/1 від 28 листопада 2019 року, виконаний судовим експертом Рапач К.В., яким встановлено, що площа земельної ділянки, яку вона займає, складає 248,1 кв.м., що в свою чергу не відповідає частці 5/6 у праві власності на домоволодіння, що їй належить.

У її користуванні знаходиться земельна ділянка значно менша ніж повинна бути, а відповідачка ОСОБА_1 відмовляється спілкуватись з цього приводу, а лише постійно проводить незаконні будівельні роботи з будівництва нових споруд.

Вказувала, що ОСОБА_1 самочинно збудувала на спірній ділянці гараж, літню кухню та сарай, за що притягнута до адміністративної відповідальності.

Вказане самочинне будівництво через опади призвело до пошкодження належного їй будинку, і заподіяння збитків, що підтверджено висновком експертного дослідження №15/19/1 від 28 листопада 2019 року, виконаного судовим експертом Рапач К.В., та складає 21 881 грн..

Зазначила, що ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2019 року у цій справі вжиті заходи забезпечення позову, а саме заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням державного реєстратора Голубенко А.В., індексний номер рішення 50836617 від 22 січня 2020 року, зареєстровано право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер запису про право власності -35209400.

Також рішення державного реєстратора Турецького О.С. було прийнято всупереч вказаній ухвалі суду від 19 грудня 2019 року у справі № 523/18532/19.

20 лютого 2020 року (індексний номер рішення 51257567) здійснено поділ спільного об`єкту нерухомого майна і проведено державну реєстрацію частини спірного будинковолодіння, як окрему одиницю за АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , і в перелік належного відповідачу домоволодіння державним реєстратором були незаконно включені наступні споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння).

Посилаючись на те, що в порушення ст.ст.10,18,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових драв на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор не перевірив наявність всіх необхідних документів для проведення державної реєстрації права власності на самовільно збудовані споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай, розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , тому рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на вказані об`єкти є незаконним та підлягає скасуванню.

Оскільки ані в розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 червня 2003 року, ані рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2011 року, на які державний реєстратор посилається як на підставу реєстрації, не входили споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай, тому відсутні підстави державної реєстрації вищевказаних споруд, і державним реєстратором проведено реєстрацію всупереч встановленим судом заходам забезпечення позову, в зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію вказаних споруд є незаконним (т.1а.с.5-6,т.2а.с.97-101).

У відзиві на позов адвокат Лошакова Ю.І. в інтересах ОСОБА_1 просила позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Доводи відзиву, зокрема, зводяться до того, що з 2012 року сторони не є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вони здійснили поділ домоволодіння, яке належало їм на праві спільної часткової власності, на два самостійних об`єкту з присвоєнням житловому будинку ОСОБА_2 нової адреси: АДРЕСА_1 , тому сторони перестали бути співвласниками будинку, їх право спільної часткової власності на нього припинилось, в зв`язку з припиненням спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за вказаною адресою у ОСОБА_2 припинилось і право спільної часткової власності на земельну ділянку за цією адресою. З 2012 року суміжні земельні ділянки сторін відокремлені огорожею. При цьому право власності на земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 з визначеними межами не зареєстровано, тому відсутні докази того, що гараж та сарай збудовані на належній позивачці земельній ділянці (т.1а.с.71-78, т.2а.с.102-105, 194-210).

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 01 липня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним рішення державного реєстратора Голубенко А.В., індексний номер рішення 50836617, яким 22 січня 2020 року зареєстровано право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 35209400.

Скасовано запис №35209400, індексний номер рішення 50836617, державного реєстратора Голубенко А.В., про державну реєстрацію права власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнано незаконним рішення 20 лютого 2020 року, індексний номер рішення 51257567, державного реєстратора Турецького О.С. про поділ спірного об`єкту нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах, як складова частина домоволодіння), розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .?

Скасовано запис від 21 лютого 2020 року, індексний номер рішення 51257567, державного реєстратора Турецького О.С. про поділ спірного об`єкту нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування земельною ділянкою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким виділено ОСОБА_2 в користування 492кв.м., тобто 5/6 частин земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, а саме: гараж (Д); навіс (Ж); піч (№5); навіс (Є); літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах, як складова частина будинковолодіння), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 21 881 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн.(т.2а.с.242-252).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Білозір О.О. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

На обґрунтування скарги, крім доводів, які викладені у відзиву на позов, зокрема, зазначила, що уточнена позовна заява із зміною предмета, підстав позову, залучення інших співвідповідачів до справи подана позивачкою з порушенням норм процесуального права, яка за ч.2 ст.126 ЦПК України підлягала залишенню без розгляду з підстав подання її за межами підготовчого провадження, на вказане звертає увагу Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2020 року по справі № 911/2139/19 (т.3а.с.2-27).

Правом відзиву на апеляційну скаргу учасники процесу не скористались.

Державні реєстратори в судове засідання, призначене на 18 січня 2022 року, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката відповідачки ОСОБА_3 , позивачку ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

За правилами ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована у тих обсягах, що були у попереднього власника.

За змістом ст. ст.316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

При цьому підстави набуття права власності врегульовано ст.328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1,2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив із вимог ст.356 ЦК України, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 станом на час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, висновок суду першої інстанції не відповідає матеріалами справи з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_2 була власником 5/6 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 лютого 2003року та її право власності зареєстровано в бюро технічної інвентаризації(т.1а.с.12).

Відповідачці ОСОБА_1 належала інша 1/6 частин житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2002 року (т.1а.с.82).

Згідно технічного паспорту, виданого ОСОБА_1 30 січня 2003року на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 123 кв.м., до його складу належали: житловий будинок під літ «А», загальною площею 66,9 кв.м.; житловий будинок під літ «Б», загальною площею 56,1 кв.м.; а також господарські будівлі: літня кухня літ «Е», загальною площею 40,5 кв.м.: сарай літ «В», сарай літ «Г», №1-4 огорожа, мощення-1 (т.1а.с. 83).

При цьому, житловий будинок літ «Б», загальною площею 56,1 кв.м. та літня кухня літ «Е», загальною площею 40,5 кв.м. станом на 30 січня 2003р. були самочинним будівництвом.

Однак розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 695р від 11 червня 2003 року на підставі акту районної міжвідомчої комісії про прийом в експлуатацію, згоди сусідів було прийнято до експлуатації з правом приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок літ. «Б», загальною площею 56,1 кв.м. та літню кухню літ. «Е», площею 40,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.89,92-94).

Після прийняття в експлуатацію збудованих споруд ОСОБА_1 до лютого 2020 року не здійснювала оформлення права власності на введені в експлуатацію житлового будинку площею 56,1 кв.м. та літної кухні, площею 40,5кв.м.

При цьому позивачкою ОСОБА_2 було знесено житловий будинок під літ «А», загальною площею 66,9 кв.м., сарай «Г» та в протилежній стороні своєї частини земельної ділянки (на місці розташування сараю) збудовано житловий будинок під літ «К», площею 187, 1 кв.м.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 434р від 27 червня 2007року на підставі акту районної міжвідомчої комісії, технічного висновку, згоди сусідів, збудовані споруди ОСОБА_2 прийнято до експлуатації, а саме: житловий будинок під літ. «К», загальною площею 187,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.95).

Після прийняття в експлуатацію збудованих сторонами об`єктів, комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» було складено висновок від 22 листопада 2011року щодо технічної можливості поділу об`єкту' нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яким встановлено наступний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна:

- у користуванні ОСОБА_2 залишається житловий будинок літ. «К», загальною площею 187,1 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м. та огорожа №1,6-9, за адресою: АДРЕСА_1 , що складає одиницю;

- у користуванні ОСОБА_1 залишається житловий будинок літ. «Б», загальною площею 56,1 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., літня кухня літ. «Е» та огорожа №3,4, за адресою: АДРЕСА_1 , що складає одиницю (т.1а.с. 99).

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2011року «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 з подальшим присвоєнням нумерації ( ОСОБА_2 )» було затверджено проект технічного поділу домоволодіння, відповідно до якого:

- за ОСОБА_2 визнано садибний житловий будинок літ. «К», загальною площею 187,1 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м. та огорожа № 1,6-9;

- за ОСОБА_1 домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ.«Б», загальною площею 56,1 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., літньої кухні літ. «Е» та огорожа № 3,4, за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, вказаним розпорядженням власнику ОСОБА_2 присвоєно нумерацію новоутвореному об`єкту - АДРЕСА_1 (т.1 а.с.96).

На підставі вказаного розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської рад від 20 грудня 2011року та висновку КП «ОМБТІ та РОН» від 22 листопада 2011року щодо технічної можливості поділу, виконавчим комітетом Одеської міської ради позивачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 14 березня 2012 року на житловий будинок, загальною площею 187,1 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.101).

При цьому, у зазначеному свідоцтві вказано, що воно видано замість договору дарування від 03 лютого 2003року, на підставі якого ОСОБА_2 була власником 5/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , внесені 29 березня 2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 36325821), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 196172817 від 14 січня 2020 року (т.1 а.с.102).

Згідно з ч.1,2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Таким чином, після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

За правилами ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

З огляду на викладене, починаючи з 29 березня 2012 року, з часу реєстрації права власності ОСОБА_2 вона не є співвласником власником/користувачем будинку АДРЕСА_1 у вигляді 5/6 частин домоволодіння, оскільки сторони здійснили його поділ, яке належало їм на праві спільної часткової власності, на два самостійних об`єкта з присвоєнням житловому будинку ОСОБА_2 нової адреси: АДРЕСА_1 , тому сторони перестали бути співвласниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , їх право спільної часткової власності на нього припинилось, в зв`язку з чим посилання суду першої інстанції на ст.356 ЦК України та доводи позивача в цій частині є помилковими.

Більш того, згідно проекту поділу домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних об`єкта, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» за заявами сторін, затвердженого розпорядженням Суворовською районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011 року сторони: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також погодили порядок землекористування, відповідно до якої площа земельної ділянки, яка перебувала в користуванні ОСОБА_2 , становить 261 кв.м., площа земельне ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 , становить 330 кв.м. (т.1а.с.96, 98).

Таким чином, сторони за обоюдною згодою погодили розміри земельних ділянок, які знаходились у їх користуванні, починаючи із 2012 року користувались кожний окремо і самостійно земельною ділянкою, яка знаходилася у фактичному користуванні.

Вказані обставини підтверджено, технічним паспортом від 23 лютого 2012 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , в якому зазначено, що площа її земельної ділянки складає 261 кв.м.(т.1а.с. 103).

Технічний паспорт на будинок не є правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття особою права користування земельною ділянкою у відповідних межах та розмірі, але він підтверджує фактичне користування земельною ділянкою.

Крім цього, на вказаній земельній ділянці розташована огорожа №1,6-9, яка належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності від 14 березня 2012 року, площею забудови 105,6 кв.м. та встановлює межі земельних ділянок, яка перебуває у їх користуванні(т.1а.с.96-100).

Таким чином, з припиненням спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у позивача ОСОБА_2 припинилось право спільної часткової власності на земельну ділянку за цією адресою, оскільки сторони погодили її межі і розміри які знаходилися у фактичному користуванні кожної із сторін.

З огляду на викладене вимоги ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 з виділенням їй у користування 492 кв.м., тобто 5/6 частин земельної ділянки, розташованих за вказаною адресою є безпідставними,оскільки згідно свідоцтва про право власності від 14 березня 2012 року ОСОБА_2 є власником окремого житлового будинку, а не 5/6 частин за адресою: АДРЕСА_1 , а тому в цих вимогах позивачці слід відмовити.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судової колегії Одеського обласного суду від 10 грудня 1966 року (справа №2-27-1966) між попередніми власниками 1/6 та 5/6 домоволодіння укладено мирова угода щодо користування земельної ділянки, яка не була предметом розгляду експертного дослідження (т.1а.с.79-81).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції посилався на висновки експертного дослідженню №15/19/1 від 28 листопада 2019 року земельно-технічного та будівельно-технічного дослідження та висновок експерта №23/21 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 29 червня 2021року (т.1а.с.16-38, т. 2 а.с.216-237).

Так, в експертному дослідженні №15/19/1 від 28 листопада 2019 року міститься перелік документів, наданих експерту, а саме: копія договору дарування на 5/6 часток від 03 лютого 2003року; копія технічного паспорту від 22 жовтня 2009року.

При цьому, як вказано вище, на день звернення ОСОБА_2 до експерта 14 жовтня 2019 року та на день складанню експертом висновку 28 листопада 2019 року ОСОБА_2 вже не була власником 5/6 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір дарування 5/6 часток від 03 лютого 2003року було замінено на нові правовстановлюючі документи - свідоцтво про право власності від 14 березня 2012 року на окремий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, для проведення експертного дослідження № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року позивачем надано експерту недостовірні відомості щодо об`єкту, який належав їй на праві власності, а саме зазначено, що ОСОБА_2 є власником 5/6 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та не надано експерту свідоцтво про право власності від 14 березня 2012 року на окремий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Тому з врахуванням поставленого перед експертом запитання саме стосовно відповідності площі земельної ділянки №16 частці 5/6 у будинку, а також наданого експерту нечинного договору дарування від 03 лютого 2003року на 5/6 часток будинку АДРЕСА_2 , експертом викладено висновок про те, що площа земельної ділянки не відповідає частці 5/6 у праві власності на будинок.

Так, ст.106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

В свою чергу ч. 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

При цьому за ч.7 ст.102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок,

Аналогічна вимога передбачена ч.5 ст.106 ЦПК України, а саме у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Як вбачається із висновку експертного дослідження № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року, який виготовлений на замовлення позивачки на підставі ч.3 ст.102 ЦПК України він не містить інформації, що висновок підготовлено згідно ч.5 ст.106 ЦПК України для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Таким чином, висновок експертного дослідження № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року не є належним та допустимим доказом, оскільки у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

Крім того, згідно висновку експерта № 23/21 додаткової судової земельно- технічної експертизи від 29 червня 2021року (т.2а.с.216) позивачем на вирішення додаткової експертизи поставлено питання, що не відповідає фактичним обставинам справи, а саме: «Визначити можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (16-А) у відповідності до часток співвласників 1/6 та 5/6».

Разом з тим, позивачкою для додаткової експертизи було надано експерту також копію договору дарування від 03 лютого 2003 року на 5/6 часток будинку АДРЕСА_1 та не надано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачці.

Таким чином, під час проведення експертного дослідження від 28 листопада 2019 року на замовлення позивачки та додаткової судової земельно- технічної експертизи від 29 червня 2021року, позивачкою як суду першої інстанції, так і експертам не надано свідоцтво про право власності від 14 березня 2012 року на ім`я позивачки та виданий 23 лютого 2012 року ОСОБА_2 КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , що складається з житлового будинку під літ «К» та огорожі - №1,6-9. При цьому розмір земельної ділянки у технічному паспорту позивачки зазначено 261 кв.м.(т.1а.с.103-107).

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, висновок експерта №23/21 додаткової судової земельно- технічної експертизи від 29 червня 2021року не є належним та допустимим доказом (т.2 а.с.216-237).

Відповідна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

Щодо визнання незаконним рішення державного реєстратора виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В. № 50836617 від 28 січня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням державного реєстратора Голубенко А.В. за №50836617 від 28 січня 2020року (позивач та суд зазначили дату рішення помилково 22 січня 2020року) проведено державну реєстрацію права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 35209400 (т.2 а.с.78).

Розглядаючи ці вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що воно прийнято всупереч ухвалі Суворовського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2019 року про забезпечення позову.

Так, ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2019 року вжито заходи забезпечення позову, а саме заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, розташованої адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.62).

Разом з тим, ухвалою суду не було вжито жодних заходів забезпечення позову стосовно житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ст.24 зазначеного Закону в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи №101, державним реєстратором Голубенко А.В. було перевірено наявність зареєстрованих обтяжень та заборон як по фізичній особі ОСОБА_1 , так і по адресі об`єкту нерухомого майна - АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформаційних довідок №197850514 від 28 січня 2020 року та № 197850396 від 28 січня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно жодних заборон та обтяження стосовно будинку АДРЕСА_3 не зареєстровано (т.2а.с.59,60).

Крім цього, згідно ст.13 вказаного Закону, у разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу в Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження речових прав та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, якщо така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності.

Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження речових прав та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.

Тому у разі наявності зареєстрованого обтяження стосовно житлового будинку АДРЕСА_3 , відповідні відомості були б відображені у інформаційних довідках № 197850514 від 28 січня 2020 року та № 197850396 від 28 січня 2020року.

Відповідно до ч.2 ст.13 вказаного Закону на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна.

На виконання вказаної норми державним реєстратором було відкрито відповідний розділ у Державному реєстрі та відповідну реєстраційну справу №101(т.2а.с.54-60).

Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В. прийнято рішення № 50836617 від 28 січня 2020 року та проведено державну реєстрацію права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 35209400) на підставі наступних документів:

- свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3751 від 15 квітня 2002року;

- розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 695р від 11 червня 2003року (про введення в експлуатацію);

- акт прийомки в експлуатацію від 11 червня 2003року;

- розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011року (затвердження проекту поділу);

- технічний паспорт від 13 лютого 2020 року, виготовлений ТОВ «АБТІ».

Тобто, ОСОБА_1 з 2002 року була власником 1/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2002 року, яке зареєстровано в Одеському бюро технічної інвентаризації.

В подальшому ОСОБА_1 було здійснено будівництво житлового будинку та літньої кухні, які введено в експлуатацію у 2003 році.

Однак, право власності на цей будинок та літню кухню після введення до експлуатації зареєстровано не було.

Саме тому, державний реєстратор здійснив реєстрацію за відповідачкою прав власності на 1/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням введених в експлуатацію будинку та літньої кухні та на підставі документів які було надано для реєстрації.

Щодо визнання незаконним рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. №51257567 від 21 лютого 2020 року.

Як вбачається з копії реєстраційної справи, рішенням державного реєстратора Турецького О.С. №51257567 від 21 січня 2020 року було закрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу за № 101(т.2 а.с.82).

Так, розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011року «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_3 з подальшим присвоєнням нумерації» сторонами здійснено поділ домоволодіння на два окремих самостійних об`єкта, що становлять одиниці, при цьому об`єкту позивача ОСОБА_2 було присвоєно нову адресу - № 16 А.

Згідно з п.2 ч.1 ст.14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі: поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна.

Пунктом 20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) передбачено, що у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва.

Зважаючи на поділ сторонами (співвласниками) домоволодіння АДРЕСА_2 , припинення права спільної часткової власності внаслідок такого поділу, сформувався окремий об`єкт нерухомості (одиниця).

Таким чином державним реєстратором Турецьким О.С. було прийнято рішення № 51257567 від 21 лютого 2020 року про закриття розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційну справу № 101 (1/6 частина домоволодіння).

Тому, державним реєстратором Турецьким О.С. прийнято рішення № 51256980 від 21 лютого 2020 року (позивач та суд зазначили дату рішення 20 лютого 2020 року) про державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав та реєстраційну справу №101.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201269820 від 21 лютого 2020 року державним реєстратором Турецьким О.С. проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 35601455) на підставі наступних документів:

- свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3751 від 15 квітня 2002 року;

- розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 695р від 11 червня 2003року (про введення в експлуатацію);

- акт прийомки в експлуатацію від 11 червня 2003року;

- розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011року (затвердження проекту поділу);

- технічний паспорт від 13 лютого 2020 року, виготовлений ТОВ «АБТІ»(т. 2а.с.52).

Таким чином, державний реєстратор зареєстрував право власності відповідача ОСОБА_1 на об`єкти, які були введені в експлуатацію 11 червня 2003року, але на які ОСОБА_1 не отримувала правовстановлюючих документів.

При цьому реєстрація права власності державним реєстратором проведена не на 1/6 частину, яка належала раніше відповідачці, а на житловий будинок як окремий об`єкт АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації, визначених ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державного реєстратора не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача щодо визнання незаконними рішень державних реєстраторів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому в цих вимогах позивачу слід відмовити, оскільки підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації, визначених ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державного реєстратора не було.

Щодо зобов`язання за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, а саме гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай, як самочинно збудованих.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво, що підтверджується матеріалами перевірки УДАБК в Одеській області, проведеною у 2019 році. При цьому самочинне будівництво здійснено на земельної ділянці, яка належить позивачу.

Як зазначено вище, літня кухня літ «Е», площею 40,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 була введена в експлуатацію, разом з будинком літ «Б», площею 56,1 кв.м. розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 695р від 11 червня 2003 року(т.1а.с. 94).

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності Управлінням державного-архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було складено: акт № 000436 від 19 березня 2019року (т.1а.с.150); припис від 19 березня 2019року (т.1а.с.179); постанову по справі про адміністративне правопорушення №263/19 від 02 квітня 2019 року (т.1а.с.190); акт №001946 від 21 листопада 2019 року(т.1а.с.199); постанову по справі про адміністративне правопорушення №858/19 від 12 грудня 2019року (т.1а.с.220), якими встановлено, що ОСОБА_1 експлуатує самочинно збудовані будівлі гаражу, літньої кухні та сараю за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, згідно переліку документів, який наявний в тексті акту№ 000436 від 19 березня 2019 року (т.1а.с.150), постанови № 263/19 від 02 квітня 2019року (т.1а.с.190), припису про усунення порушення вимог законодавства від 19 березня 2019 року ОСОБА_1 не було надано УДАБК в Одеській області розпорядження №695р від 11 червня 2003 року та інші документи, що підтверджують прийняття в експлуатацію збудованих об`єктів(т.1а.с.150,179).

Так, літня кухня літ «Е», площею 40,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 була введена в експлуатацію, разом з будинком під літ «Б», площею 56,1 кв.м., розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 червня 2003року, але до лютого 2020 року ОСОБА_1 не здійснювала реєстрацію права власності на введені в експлуатацію будинок під літ «Б» та літню кухню під літ «Е» (т.1а.с.94).

13 лютого 2020 року на замовлення ОСОБА_1 у ТОВ «АБТІ» було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.138-143).

Згідно технічного паспорту до складових частин об`єкта належить:

-житловий будинок під літ «Б»;

-гараж (тимчасова споруда) під літ «Д»;

-навіс під літ «Ж»;

-літня кухня під літ «Е»;

-навіс під літ «Є»;

-огорожа (№ 1-4);

-піч (№ 5);

-вимощення (№ І).

У лютому 2020 року право власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами, як окремий об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201269820 від 21 лютого 2020року. При реєстрації в складові частини об`єкту нерухомості увійшли всі вищевказані споруди, які зазначені у технічному паспорту від 13 лютого 2020 року. (т.1а.с.229-230).

В якості підстав виникнення права власності надано:

-свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3751 від 15 квітня 2002 року;

-розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 695р від 11 червня 2003року (про введення в експлуатацію);

-акт прийомки в експлуатацію від 11 червня 2003року;

-розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011р. (затвердження проекту поділу);

-технічний паспорт від 13 лютого 2020 року, виготовлений ТОВ «АБТІ» (т.1а.с.229).

Згідно п.6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017року № 406, належить, зокрема, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиральнь, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.

При цьому, як вбачається технічного паспорту від 13 лютого 2020 року, виготовленого ТОВ «АБТІ», гараж під літ «Д» є тимчасової спорудою(т.1а.с.139).

Разом з тим, станом на час проведення перевірки УДАБК в Одеській області у 2019 році літня кухня «Е» була прийнята до експлуатації, однак документи про це надано не було, а гараж під літ «Д» та сарай під літ «Ж» дійсно були самочинним будівництвом.

Станом на час прийняття судом оскаржуваного рішення, гараж під літ «Д» був вже тимчасовою спорудою, сарай під літ «Ж» було залишено, як навіс, що підтверджується технічним паспортом від 13 лютого 2020 року.

В силу ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, згідно з ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст.16, 386, 391 ЦК України позивачем за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом ст.376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постанові від 16 січня 2019 року по справі №458/1173/14, вказуючи, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення їхніх прав.

Разом з тим, ОСОБА_2 не є власником або користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з 2012 року, суміжні земельні ділянки сторін відокремлені огорожею, що підтверджено технічним паспортом.

При цьому, права власності на земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 за вказаною адресою, з визначеними межами не зареєстровані, право власності на них сторонами не отримано, гараж та сарай збудовані на земельній ділянці відповідачки, чим право ОСОБА_2 не було порушено.

Суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для знесення належного ОСОБА_1 гаража, який крім того є тимчасовою спорудою за технічним паспортом ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апелянта про те, що вказані споруди знаходяться на її земельній ділянці є безпідставними, оскільки як зазначено вище право користування земельними ділянками між сторонами встановлено з 2012 року, в зв`язку з чим кожний із сторін користується своєю частиною земельної ділянки, з побудуванням на ній вказаних споруд, законність забудови яких надає відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Доказів, що вказані споруди порушують права ОСОБА_2 апеляційному суду не надано.

Щодо про відшкодування майнової шкоди

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 21 881 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт заподіяння матеріальної шкоди підтверджено висновком експертного дослідження № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року, складеного судовим експертом Рапач К.В. (т.1а.с.15-39).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що шкода позивачці була спричинена з вини відповідача і саме вона відповідно до ст.ст.1166, 1167 ЦК України повинна відшкодувати спричинену матеріальну шкоду у розмірі 21 881 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачених ст.1166, 1167 ЦК України, заподіяна шкода відшкодовується особою за наявності її вини.

Таким чином деліктна відповідальність за загальним правилом настає за умови вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Так, експертом у висновку дослідження вказано, що причиною існуючих пошкоджень в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 є відсутність необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , щодо відстані 1.0 м до межі сусідньої ділянки від найбільш відступної конструкції стіни.

Разом з тим, ОСОБА_2 не є власником/користувачем будинку АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 не є власником /користувачем будинку АДРЕСА_4 .

Крім того, експерт ОСОБА_6 під час надання усних пояснень у судовому засіданні 29 березня 2021року фактично змінив власний висновок та не виклав його в письмовій формі.

Більш того, на вирішення експерта Рапач К.В., позивачкою ОСОБА_2 ставилось наступне питання: «Яка причина пошкоджень будинку за адресою: АДРЕСА_1 », що підтверджується заявою ОСОБА_2 на ім`я експерта Рапача К.В. (т.1 а.с.15).

З огляду на викладене, з урахуванням поставленого перед експертом запитання саме стосовно будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , а також наданого експерту договору дарування від 03 лютого 2003 року на 5/6 часток будинку АДРЕСА_2 , який не є чиним, оскільки ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_2 з 2012 року, тому висновок експертного дослідження №15/19/1 від 28 листопада 2019 року, складеного судовим експертом Рапач К.В. не є належним доказом, який підтверджує спричинення ОСОБА_2 матеріальної шкоди саме ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18, в експертному дослідженні № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

Відповідно до вимог норм ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається в позові, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки надані позивачем докази на підтвердження суми заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 21881 грн. не доведено, їх не можна покласти в основу рішення суду.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що розмір матеріальної шкоди, заявлений на суму 21 881 грн. не знайшов свого підтвердження.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах закону та не узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення скасувати, в позові ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Більш того, колегією суддів під час розгляду справи звернута увага на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язання ОСОБА_1 знести за власний рахунок самовільно збудовані споруди та відшкодування матеріальної шкоди в сумі 21881грн.(т.1а.с.5-6).

05 лютого 2020 року судом першої інстанції закрито підготовче засідання і призначена справа у судове засідання на 12 лютого 2020 року(т.1а.с.114).

28 вересня 2020 року ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В., державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопільського району Одеської області Турецького О.С. про скасування рішень та скасування записів державних реєстраторів, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язання ОСОБА_1 знести за власний рахунок самовільно збудовані споруди та відшкодування матеріальної шкоди в сумі 21881грн.(т.2а.с.97-101).

09 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про поновлення підготовчого засідання, оскільки вона бажає уточнити позовні вимоги і обґрунтувати їх належними доказами(т.2 а.с.107).

Незважаючи на те, що нормами ЦПК не передбачено можливість поновлення підготовчого засідання, судом першої інстанції винесено ухвалу від 09 жовтня 2020 року, якою скасовано ухвалу від 05 лютого 2020 року про закриття підготовчого засідання та вирішено повернутись до стаді підготовчого засідання (т.2 а.с.114-115).

Згідно з ч. 1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Так, ч.2 ст.126 ЦПК України передбачено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім цього, у разі пропущення встановленого законом строку для вчинення процесуальної дії, за умови наявності поважних причин пропуску особа має право подати клопотання про поновлення строку одночасно з вчиненням процесуальної дії (ч.1,4 ст. 127 ЦПК України).

Питання про поновлення строку ОСОБА_2 не ставилося в суді першої інстанції під час розгляду справи.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем у заяві про уточнення позовної заяви зазначено нові позовні вимоги про скасування рішень та скасування записів державних реєстраторів, які по своїй суті не є збільшенням (уточненням) позовних вимог, а є новими позовними вимогами, які ґрунтуються на інших підставах, що свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову.

Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 03 серпня 2020 року по справі № 911/2139/19.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Білозір Олесі Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 01 липня 2021 року скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни, державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопільського району Одеської області Турецького Олександра Сергійовича про встановлення порядку користування земельною ділянкою, знесення самочинного будівництва, стягнення майнової шкоди, визнання незаконними рішення державних реєстраторів та їх скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: