Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Київ

справа № 216/3674/18

провадження № 61-10263св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро),

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року у складі судді Бутенко М. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У липні 2018 року державний виконавець Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (на даний час - Центрально-Міський відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро)) відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до суду із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Заяву мотивував тим, що на виконанні у Центрально-Міському відділі Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі перебуває виконавчий лист № 211/6184/13-ц, виданий 01 листопада 2017 року, на підставі рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року № 0 у розмірі 953 128,37 грн.

У ході проведення виконавчих дій державний виконавець з`ясував, що у боржника ОСОБА_1 відсутні доходи, рахунки, рухоме чи не рухоме майно.

Проте, стягувач - АТ «УкрСиббанк» повідомив, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» 22 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки № 0, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О. І. за реєстровим № 11227, відповідно до умов якого в іпотеку АТ «УкрСиббанк» передано нерухоме майно, а саме: домоволодіння та дві земельні ділянки кадастровий № 020010053, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства; кадастровий № 020010052, цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О. І. за реєстровим № 11224, але з огляду на інформацію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на майно за ОСОБА_1 не зареєстровано.

На підставі викладеного заявник просив суд дозволити Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, але належить йому на праві власності.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою від 17 лютого 2020 року у задоволенні заяви відмовив.

Ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що нерухоме майно, на яке державний виконавець просить звернути стягнення перебуває в іпотеці АТ «УкрСиббанк»; стягувач вправі звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку»; банк не звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення державного виконавця із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку є крайнім заходом, до вчинення державним виконавцем усіх можливих дій спрямованих на виконання рішення суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

АТ «УкрСиббанк» подало на ухвалу місцевого суду апеляційну скаргу.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ухвала місцевого суду постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду,АТ «УкрСиббанк»посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення заяви державного виконавця.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2020 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що Верховний Суд у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 363/1659/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 754/19912/14-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 203/1631/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 372/4353/13-ц дійшов висновку про те, що Закон України «Про виконавче провадження» допускає звернення стягнення на предмет іпотеки в ході примусового виконання судового рішення про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань за умови, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке можна першочергово звернути стягнення; є заборгованість виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Усупереч частини четвертої статті 263 ЦПК України суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що на виконанні у Центрально-Міському відділі державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження № 56140779 щодо виконання виконавчого листа № 211/6184/13-ц, виданого 01 листопада 2017 року, на підставі рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року № 0 у розмірі 953 128,37 грн.

Постановою старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сігай А. О. від 06 квітня 2018 року відкрито виконавче провадження.

Відповідно до заяви стягувача - ПАТ «УкрСиббанк» від 15 травня 2018 року № 23-4/8-1610, у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між боржником ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» 22 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки № 0, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О. І. за реєстровим № 11227, відповідно до умов якого в іпотеку АТ «УкрСиббанк» передано нерухоме майно, а саме: домоволодіння та 2 (дві) земельні ділянки: кадастровий № 020010053, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства; кадастровий № 020010052, цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О.І. за реєстровим № 11224, але відповідно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за ОСОБА_1 на майно не зареєстровано.

З огляду на реєстр прав власності на нерухоме майно, власником домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок, площею 0,2500 га та 0,1609 га, які надані для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, адреса: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а. с. 24).

Згідно з відомостей з Державного реєстру іпотек, іпотекодержателем зазначеного нерухомого майна та земельних ділянок є АТ «УкрСиббанк», а іпотекодавцем ОСОБА_1 (а. с. 25).

ОСОБА_1 будь-якого іншого майна, окрім предмета іпотеки, немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є частина друга пункт 1 статті 389 ЦПК України суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно) в межах виконавчого провадження за заявою державного виконавця, у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 29 травня 2019 року у справі № 363/1659/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 754/19912/14-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 203/1631/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 372/4353/13.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заяви державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що нерухоме майно, на яке державний виконавець просить звернути стягнення перебуває в іпотеці АТ «УкрСиббанк», стягувач вправі звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Проте із такими висновками не можна погодитись з огляду на наступне.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З огляду на статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою і третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на статтю 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Розділом VII цього Закону України «Про виконавче провадження» визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 48 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 363/1659/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 754/19912/14-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 203/1631/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 372/4353/13-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Усупереч частини четвертої статті 263 ЦПК України суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Суди встановили, що в добровільному порядку боржник ОСОБА_1 не виконує рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, кошти, стягнуті за цим судовим рішенням, стягувачу не повертає. У зв`язку з чим державним виконавцем розпочато примусове виконання виконавчого документа, виданого на виконання судового рішення.

У ході проведення виконавчих дій державний виконавець з`ясував, що у боржника відсутні доходи, рахунки, рухоме чи не рухоме майно.

Стягувач - АТ «УкрСиббанк» повідомив державного виконавця про те, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» 22 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки № 0, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О. І. за реєстровим № 11227, відповідно до умов якого в іпотеку АТ «УкрСиббанк» передано нерухоме майно, а саме: домоволодіння та дві земельні ділянки кадастровий № 020010053, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства; кадастровий № 020010052, цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О. І. за реєстровим № 11224, але з огляду на інформацію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на майно за ОСОБА_1 не зареєстровано.

Проте, копія зазначеного договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2007 року у справі відсутня.

Згідно з відомостей з Державного реєстру іпотек, іпотекодержателем зазначеного нерухомого майна та земельних ділянок є АТ «УкрСиббанк», а іпотекодавцем ОСОБА_1 .

Із справи відомо, що на запит державного виконавця Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» повідомило, що за місцем проживання боржника ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно зареєстровано на ім`я інших осіб (а. с. 13, 16).

Інформація щодо підстав набуття права власності майна третіми особами за місцем проживання боржника ОСОБА_1 належним чином не перевірена.

Таким чином, суди не в повному обсязі встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин та висновків щодо застосування норм матеріального права викладених у цій постанові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу є обґрунтованими, а оскаржені судові рішення слід скасувати та справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

При цьому, Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук