Дата документу 13.01.2022 Справа № 336/1095/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1095/21 Головуючий у 1 інстанції Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/328/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року у справі за позовом Концерну «міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2021 року Концерн «міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

В обґрунтування позову зазначено, що згідно п. 2.1 Статуту Концерну "Міські теплові мережі" основною метою його діяльності є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Позивач у період з 01.10.2016 року по 01.01.2021 року надав відповідачам послуги у приміщенні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 68 239 грн. 13 коп.

Пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" плата за надані послуги вноситься щомісячно.

Відповідачі в добровільному порядку відмовляються вносити плату за надані послуги, чим завдають матеріальну шкоду Концерну.

Крім зазначеної суми позивач просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну "Міські теплові мережі" в рахунок погашення заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання за період з 01.10.2016 року по 01.01.2021 року у розмірі 68239 грн. 13 коп.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну "Міські теплові мережі" судовий збір у сумі 1135,00 грн. з кожного, а всього 2270,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості з оплати послуг за централізованого опалення та гарячого водопостачання є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відповідачі не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому рішення суду є незаконним.

Колегією суддів відхиляються вказані доводи апеляційної скарги з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що провадження відкрито 12.02.2021 року, у справі неодноразово призначалися судові засідання, в які викликалися сторони.

Так, в судове засідання призначене на 16.03.2021 року були викликані сторони, повістка із копією ухвалою про відкриття провадження, ухвали про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, копією позовної заяви та додатками до позову відповідачам було направлено 16.02.2021 року, але не вручено адресату у зв`язку з його відсутністю.

Зокрема повістки направлені 16.03.2021 року повернулися із відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, що у відповідності до правил п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення повістки.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що про час судового розгляду у справі було повідомлено відповідачів шляхом направлення повісток про виклик до суду на відому адресу інформація про слухання справи вчасно розміщувалася на вебресурсі суду, який є загальним та доступним.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 , позивач у період з 01.10.2016 р. по 01.01.2021 р. надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на суму 68239 грн. 13 коп., однак відповідачі як споживач цих послуг не здійснили оплату за надані послуги (а.с. 6, 7).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Положеннями статей 21, 22 Закону «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавець послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, температури та величини тиску.

Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг», починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив Концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що система теплопостачання квартири відповідача є загальнобудинковою, від`єднання від централізованого опалення не проводилось, тому послуги відповідачам надавались постійно і в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що послуга з централізованого опалення надавалась боржнику в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води (підігріву питної види) постійно.

З огляду на зазначене, фактично відносини між сторонами з приводу надання послуг з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води тривають, а відсутність укладеного договору не позбавляє відповідачів обов`язку оплати наданих їм послуг.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що укладання договору на надання послуг є обов`язковим колегією суддів відхиляються.

За приписами ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує відсутність.

Вказане положення спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі фактично проживали за іншою адресою, а тому не користувалися послугами позивача, а відповідно не повинні і сплачувати заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач пред`явив позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в порядку статті 543 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 68 ЖК України наймачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Положеннями статті 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відповідачі не користувалися послугами позивача. А тому не повинні сплачувати заборгованість.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, з заявою про їх відсутність у квартирі до позивача не зверталися, офіційний документ, що підтверджує їх відсутність у житловому приміщенні, не надали, однак послуги за опалення та гаряче теплопостачання не оплачував у повному обсязі.

Положеннями статей 525, 526, 629 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що відповідачі, як споживачі не позбавлені обов`язку утримувати майно, в тому числі оплачувати житлово-комунальні послуги, а тому позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права.

Посилання скаржника на невірність та неправильність розрахунку заборгованості наданого позивачем, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що надані позивачем докази та розрахунки не спростовані відповідачами, які, в свою чергу, не надали доказів щодо повної або часткової оплати заборгованості. Крім того, контр розрахунку скаржником не надано.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не встановлювалося, чи проживають відповідачі фактично за вказаною адресою та чи користуються послугами позивача є безпідставним, оскільки обов`язок доведення протилежного покладено на відповідачів. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, з заявою про їх відсутність у квартирі до позивача не зверталися, офіційний документ, що підтверджує їх відсутність у житловому приміщенні, не надали, однак послуги за опалення та гаряче теплопостачання не оплачував у повному обсязі.

До апеляційної скарги скаржником на підтвердження вказаних доводів також не надано належних та допустимих доказів.

В апеляційній скарзі скаржник серед іншого посилається на те, що суд безпідставно стягнув загальну суму заборгованості по оплаті за опалення та гаряче водопостачання. А тому просить в апеляційній скарзі застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності , стягнувши заборгованість з 11.02.2018 року.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин з огляду на те, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.7) вбачається, що відповідачем періодично вносилися платежі на оплату послуг позивача без переривання трирічного строку. А саме, відповідачем періодично та частково вносилася оплата за послуги у 2016, 2017, 2018, 2019 , 2020, 2021 роках.

Аналізуючи наведене суд встановив передбачені законом підстави для стягнення з відповідачів суми боргу за комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона та її представник вважають єдино вірною.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_4 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: