Провадження № 22-ц/4808/202/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1

представника ОСОБА_2 адвоката Боднарук С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2021 року ухвалене у складі судді Пастернак І.А. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті у розмірі 5046, 00 грн,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя, а також стягнення з ОСОБА_2 на його користь витрати, понесені ним на оплату навчання в інституті її дочки ОСОБА_3 у розмірі 5046, 00грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 30 жовтня 1992 року по 17 липня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі набули рухоме і нерухоме майно, яке добровільно поділити не змогли. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Розподілено майно подружжя та виділено ОСОБА_1 споруди і будівельні матеріали загальною вартістю 33 308,58 грн, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0938 га, яка знаходиться на території Угринівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413,00 грн та передано їй у власність рухоме майно та речі особистого вжитку на суму 9 845,00 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18 094,79 грн компенсації за частку у спільному майні. Визнаючи за сторонами право власності на певну частину майна, спір щодо іншої частини майна суд так і не вирішив. Позивач вказував, що судом не було розглянуто подані ним заяви і клопотання та, відповідно, не в повному обсязі розглянуто заявлені вимоги. Такий недолік не був усунутий шляхом ухвалення додаткового рішення. При ухваленні рішення судом не було враховано, що в користуванні ОСОБА_2 залишилися речі, які були його особистою власністю, зокрема: лампа настільна, колонки магнітофонні 2 штуки, шапка норкова, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 479,36 грн, а також речі, які є спільним майном подружжя. Разом з тим вважає, що стягненню з ОСОБА_2 на його користь підлягають витрати, понесені на оплату навчання в інституті її дочки ОСОБА_3 в сумі 3 000 грн, що з урахуванням індексу інфляції за 2014 та 2015 роки становить 5 046 грн. Зокрема, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: визнати за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно і речі особистого вжитку, які були його особистою власністю та знаходяться у неї в користуванні, а саме: лампу настільну вартістю 60,00 грн; колонки магнітофонні 2 штуки вартістю 75,00 грн; шапку норкову вартістю 150,00 грн, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 479,36 грн; передати у власність ОСОБА_2 рухоме майно, а саме: телевізор «Самсунг», комп`ютер, пральну машинку, загальною вартістю 10 150,86 грн; визнати спільною сумісною власністю подружжя кошти в сумі 26 266,00 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 в банку «Фінанси та Кредит» і зняті нею одноособово та розділити їх порівну між подружжям; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , в розмірі 351 903,63 грн (13 133 євро); стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості особистого майна ОСОБА_1 в сумі 479,36 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості спільного майна, яке знаходиться у відповідача, в сумі 5 075,43 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , в розмірі 351 903,63 грн. (13 133,00 євро); стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію проведеної оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року закрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя (а.с.203-204, т.1).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.05.2020 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5046 грн скасовано і направлено справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року залишено без змін. (а.с.243-245, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.05.2020 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн. (а.с.3, т.2).

Постановою Верховного Суду від 22.12.2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишено без змін (а.с.145-155, т.2).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн. відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати, понесені на оплату навчання в інституті її дочки ОСОБА_3 в сумі 5046,00 грн, та відмовити у відшкодуванні судових витрат, оскільки зазначені витрати не пов`язані з розглядом справи. Вважає, що судом неповно та не всебічно з`ясовано всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, неперевірено обґрунтовано його довод та заперечення, неповно досліджено письмові докази у справі, не дано їм належну правову оцінку та не вирішено спір відповідно до вимог закону. З 30 жовтня 1992 року по 17 липня 2006 року з відповідачкою вони перебували у зареєстрованому шлюбі та вели спільне господарство. З березня 2001 року відповідачка перебуває і працює в республіці Португалія разом із своїм сином ОСОБА_4 . Отже, відповідачка ОСОБА_2 в лютому 2001 року поїхала за кордон, та залишила йому свою неповнолітню на той час дочку ОСОБА_3 , 1985 року народження, яка хворіє важкою формою цукрового діабету та є інвалідом 3-ї групи дитинства і з лютого 2001 року по грудень 2005 року проживала разом з ним в квартирі АДРЕСА_1 . Стверджує, що опікувався нею, надавав постійну підтримку і допомогу в повсякденному житті, навчанні, лікуванні. Дочка постійно перебувала на амбулаторному лікуванні, неодноразово лікувалася в стаціонарі як планово так і при кризових ситуаціях через реанімаційний відділ Івано-Франківської Обласної клінічної лікарні, що підтверджується доданими до матеріалів справи виписками із історії хвороби. Стверджує, що в 2003 році та 2004 році ним особисто проведена оплата за навчання в інституті в розмірі 3000,00 грн, що підтверджено долученими до матеріалів справи прибуткові касові ордерами 1546 від 21.07.2003р., сума 1500,00 грн., та 1556 від 15.10.2 сума 1500,00 грн. Вказує, що ці витрати понесені ним в період його проживання із дочкою за відсутності матері, тодішньої його дружини. Тому неправильним та необгрунтованим є висновок суду про те, що ОСОБА_3 могла сама оплачувати навчання, посилаючись на те, що ОСОБА_3 з 01.08.2003p. пo 06.06.2006 р. працювала на посаді головного бухгалтера в КП «Старовинна кухня» та отримувала дохід. Зазначений висновок суду не містить чітко встановленого судом факту оплати за навчання самою ОСОБА_3 . По - друге, ОСОБА_3 з 10.07.2003р. по 25.07.2003р. перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділі центральної міської клінічної лікарні, що підтверджено випискою №6985, а тому не могла здійснити оплату за навчання 21.07.2003р. Як правило, оплата за навчання свої дітей проводиться батьками. В касових ордерах вказується оплата за навчанн конкретної особи і не передбачено жодними нормативними документами вказувати ким фактично проводилась оплата за навчання дитини, а тому такий сумнівни висновок суду є неправильним. Проте, встановивши такі обставини, суд не послався на відповідні докази, на підставі яких їх встановив. А тому, суд дійшов передчасного висновку про те, що вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими.

29 листопада 2021 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 подала відзив, в якому заперечує доводи апеляційної скарги, вважає рішення першої інстанції законним та обгрунтованим. Зокрема стверджує, що дочка сама оплачувала за своє навчання, адже вона вже була повнолітня, працювала, отримувала зарплату та навчалася, а також з 2001 року отримувала пенсію по інвалідності, на підтвердження у справі є довідка з місця роботи дочки в якій зазначено також розмір її зарплати. Вказує, що довірителька перебуваючи на заробітках за кордоном, передавала кошти, продукти дочці та ОСОБА_1 , який ще тоді був її чоловіком. Зокрема, ОСОБА_1 з травня 2004 року ніде не працював та з січня 2004 року доглядав свого сина інваліда першої групи, так як згідно рішення суду був призначений його опікуном. Також у довідках (копіях) про оплату за навчання чітко зазначено, що кошти прийнято від ОСОБА_3 . Тому просить відмовити у задоволення апеляційної скарги та залишити рішення першої інстанції без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити її у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що жодних грошових зобов`язань чи договірних відносин у відповідача перед позивачем не має. Крім того, касові ордери про оплату навчання, на які посилається позивач, не містять даних про те, ким проводилась оплата. У зв`язку з цим суд прийшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Такий висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, встановлені обставини є недоведеними, тому правильно застосував норми матеріального права та процесуального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, сторони з 30.10.1992 року по 17.07.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ксерокопій прибуткового касового ордеру 1546 від 07.2003 року та 1556 від 15.10.2004 року, здійснювалась плата за навчання за сз/ ІІІ, с/з, IV прийнято від ОСОБА_3 в розмірі по 1500 грн. (а.с.11, т.1).

ОСОБА_3 з 01.08.2003 року по 06.06.2006 року працювала на посаді головного бухгалтера в КП "Старовинна кухня", та отримувала дохід, що підтверджується довідкою від 03.08.2009 року виданою КП "Старовинна кухня" (а.с.19, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року закрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя (а.с.203-204, т.1).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.05.2020 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5046 грн. скасовано і направлено справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року залишено без змін. В даній постанові зазначено, що позовна вимога про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання доньки ОСОБА_3 не є вимогою про поділ спільного майна подружжя. (а.с.243-245, т.1).

Постановою Верховного Суду від 22.12.2020 року касаційні ОСОБА_6 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишено без змін (а.с.145-155, т.2).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом установлено, що відповідно до ксерокопій прибуткового касового ордеру 1546 від 07.2003 року та 1556 від 15.10.2004 року, здійснювалась плата за навчання за сз/ ІІІ, с/з, IV ОСОБА_3 в розмірі по 1500 грн. (а.с.11, т.1).

ОСОБА_1 стверджує, що за навчання ОСОБА_3 1985 року народження, щодо якої він немає батьківських обов`язків, відповідно до ксерокопій прибуткового касового ордеру 1546 від 07.2003 року та 1556 від 15.10.2004 року, ним здійснювалась плата за навчання за сз/ ІІІ, с/з, IV в розмірі по 1500 грн. (а.с.11, т.1).

На підтвердження зазначеного, позивач вказує, що сама ОСОБА_3 1985 року народження визнала факт оплати ним навчання останньої 07.2003 року та 15.10.2004 року.

Так, згідно з ч.1, ч.2 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтями 46, 47 ЦПК України передбачено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність)мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд першої інстанції не урахував доводи позивача, що ним оплачувались кошти за навчання ОСОБА_3 1985 року народження і не звернув уваги про неналежність відповідача у цій справі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а помилково зіслався на невідповідність касових ордерів про оплату за навчання, на які посилається позивач, у зв`язку з цим суд прийшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконного стягнення витрат на правову допомогу з огляду на таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Установлено, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання ОСОБА_3 в інституті у розмірі 5046, 00 грн перебуває у провадження суду з 09 листопада 2016 року.

На підставі довіреностей ОСОБА_2 від 14.12.2016 та 11.12.2019 років адвоката Боднарчук С.І. надавала їй правничу допомогу (т.1а.с. 19, т.2а.с. 20).

Згідно квитанції від 19.05.2021 ОСОБА_2 полатила за надання правничої допомоги гонорар адвокату в сумі 5000 грн (т.2а.с. 289).

Зазначені кошти полачені за виготовлення процесуальних документів, та представництва у суду, що підтверджується матерілами справи ( т.2 а.с. 190).

Стягуючи з ОСОБА_1 3 000 грн за надання правничої допомоги, суд першої інстанції врахував складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, що апелянтом не спростовано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову за пред`явлення до неналежного відповідача.

Рішення суду в частині щодо стягнення витрат понесених за надання правничої допомоги залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_3 в інституті в розмірі 5 046 грн скасувати й у цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.

Судді: В.Д. Фединяк Л.В.Василишин

І.О.Максюти