Справа № 744/58/22
Провадження по справі № 2/744/56/2022

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

м. Семенівка 18 січня 2022 року

Суддя Семенівського районного суду Чернігівської області Смага С. В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дитячо-юнацької спортивної школи Семенівської міської ради Чернігівської області, Відділу освіти, молоді та спорту Семенівської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачем, ОСОБА_1 , подано до Семенівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до відповідачів, Дитячо-юнацької спортивної школи Семенівської міської ради Чернігівської області, Відділу освіти, молоді та спорту Семенівської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати, у якій позивач просить: «1. Прийняти його позовну скаргу до розгляду, розглянути в найкоротший строк та задовольнити. 2. Визнати незаконним і скасувати наказ юридичної особи-1 ДЮСШ Семенівської міської ради Чернігівської області від 08 листопада 2021 року № 20 про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати та поновити його на роботі. 3. Визнати заподіяння йому моральної шкоди, яка спричинила також матеріальні втрати, внаслідок душевних і фізичних страждань, що погіршило стан його здоров`я, яких він зазнав у зв`язку з протиправними діями щодо нього самого та членів його сім`ї з боку юридичної особи-1 ДЮСШ Семенівської місцевої ради Чернігівської області шляхом відсторонення його від роботи та залишення без засобів існування, яку він оцінює у 20000 (двадцять тисяч) гривень. 4. Зобов`язати Відділ освіти, молоді та спорту, юридичну особу 2, виплатити йому заробітну середню плату за період незаконного відсторонення від роботи на підставі незаконного наказу від 08 листопада 2011 року, а також моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень».

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Із цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року, «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Також за правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 ЦПК України, а також вимогам ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При вирішенні інших трудових спорів підлягає сплаті судовий збір за ставками, визначеними у п. п. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

За змістом позовної заяви та наведених позивачем мотивів останнім оспорюється наказ про відсторонення від роботи та фактично порушується питання про допуск до роботи, оскільки позивач не звільнений, а лише відсторонений. Наказ про його відсторонення від роботи не є тотожним наказу про звільнення з роботи, а тому не дає йому підстав для звільнення від сплати судового збору за цю позовну вимогу.

Відповідно до Постанови Верховного Суду в справі № 728/2955/18 від 10 січня 2019 року, починаючи з 1 вересня 2015 року позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 30 січня 2019 у справі № 910/4518/16 погодилася з попередніми правовими позиціями Верховного суду України, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не належать до вимог, за пред`явлення яких до роботодавця працівники-позивачі звільняються від сплати судового збору.

Схожі висновки містяться і в Постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 761/943/18.

У своїй постанові від 27 квітня 2021 року у справі № 182/729/17 Верховний Суд зазначив, що згідно з частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини 5 статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Із положень приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 30 січня 2019 року у справі № 12-301гс18 дійшла висновку, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Тобто, заробітна плата, яку просить стягнути позивач, за своєю суттю є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, що не підпадає під категорію пільг при сплаті судового збору, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, при відсутності у позовній заяві та матеріалах позову відомостей про наявність інших пільг при зверненні до суду, позивач має сплатити судовий збір на загальних підставах та надати до суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У зв`язку з цим, позивачу необхідно сплатити судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру, а саме про скасування наказу про відсторонення від роботи, позовну вимогу майнового характеру, а саме - зобов`язання виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Однак до позовної заяви оригінали документів, що підтверджують сплату судового збору, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, позивачем не додано.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок; за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем встановлюється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень 00 копійок); за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01 січня 2022 року становить 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривня. Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає сплаті позивачем за подання позову становить 4465 (чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять) гривень 80 копійок.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У відповідності до ч. 3 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного подання її до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи вищевикладене та вимоги чинного законодавства, суддя приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 повинна бути залишена без руху із наданням строку на усунення вищевказаного недоліку протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали судді.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 185, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дитячо-юнацької спортивної школи Семенівської міської ради Чернігівської області, Відділу освіти, молоді та спорту Семенівської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати, - залишити без руху.

Повідомити позивача ОСОБА_1 про необхідність виправити зазначені недоліки у позовній заяві в десятиденний строк з дня отримання ухвали, шляхом надання суду оригіналу квитанції про сплату судового збору.

Роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: С. В. Смага