Провадження № 22-ц/801/92/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 рокуСправа № 127/11015/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 , її представника адвоката Усова А. Ю., розглянувши за правилами, вста-новленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апе-ляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про поділ земельної ділянки,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2021 ро-ку, ухвалене у приміщенні суду в місті Вінниці за головування судді Антонюка В. В., повний текст якого складений 26 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки, посилаючись на наступні обставини. З 02 червня 1991 року до 27 червня 2018 року сторони у справі перебували у шлюбі, розірваному рішенням Вінницького міського суду Вінницької області. Рішенням цього ж суду від 25 травня 2020 року поділене спільне сумісне майно колишнього подружжя, яким позивачці виділена на праві власності 1/2 частка житлового будинку з прибу-довою АДРЕСА_1 , що складається із жит-лового будинку літера «А» з прибудовою літ. «а», загальною площею 123,9 кв.м., житловою - 45,8 кв.м., сараїв літ. «Б», «б», погребу з шиєю літ. «В», вби-ральні літ. «Г», навісу літ. «Д», огорожі № 1 - № 2, вигрібної ями № 3. Право власності на це нерухоме майно зареєстроване за позивачкою 24 листопада 2020 року.

Згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку від 03 вересня 2010 року серії ЯЛ № 261808, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради від 04 вересня 2009 року № 2500, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:020: 0279, площею 0,0858 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських буді-вель і споруд. ОСОБА_2 просила суд провести поділ присадибної зе-мельної ділянки по АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_3 , визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку цієї земельної ділянки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2021 року позов задоволений, визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0858 га., кадастровий номер :02:020:0279, що знаходиться по АДРЕСА_1 й призначена для будівництва і об-слуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 908,00 гривень судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим 21 жовтня 2021 року рішенням суду першої інстанції, відповідач просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рі-шення про відмову у позові ОСОБА_2 . Скаржник посилається на по-милковість висновку суду першої інстанції щодо придбання майна, яке просить поділити позивачка, за спільні кошти подружжя, що присадибна земельна ді-лянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, через що вона підлягає поділу між сторонами у справі. ОСОБА_1 наголошує, що спірна зе-мельна ділянка уже була предметом судового розгляду, належить йому на праві особистої приватної власності.

Позивачка скористалася визначеним цивільним процесуальним законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 06 грудня 2021 року правом і подала відзив на апеляційну скаргу, що надійшов у суд апеляційної інстанції 29 грудня 2021 року. У відзиві ОСОБА_2 зазначає про безпідставність до-водів скаржника. Цитуючи норми частин першої, четвертої статті 120 Земель-ного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, роз`яснення пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», позивачка зазначає, що рішенням Вінницького місь-кого суду Вінницької області від 28 травня 2020 року їй було виділено на праві власності 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, господарськими будів-лями та спорудами по АДРЕСА_1 , через що у суду були усі підстави здійснити поділ присадибної земельної ділянки. ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволен-ня, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу відповідно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її пред-ставника адвоката Усова Ю. В., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в ній докази у їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2021 належить ска-сувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним ви-могам, воно є помилковим, суперечить фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 червня 1991 року. Шлюб між ними розірваний рішенням Вінниць-кого міського суду Вінницької області від 27 червня 2018 року. Рішенням цього ж суду від 28 травня 2020 року за ОСОБА_2 визнане право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що скла-дається з житлового будинку літера «А», з прибудовою літ. «а», загальною пло-щею 123,9 кв.м., житловою 45,8 кв.м., сараїв літ. «Б», «б», погрібу літ. «В» з шиею, вбиральні літ. «Г», навісу літ. «Д», огорож №1-№ 2, вигрібної ями № 3. Право власності на половину вказаного житлового будинку 24 листопада 2020 року зареєстроване за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції на підставі статей 60, 61, 69 - 71 СК України, статті 368 ЦК України, беручи до уваги роз-яснення пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», виходив з того, що спірна земельна ділян-ка набута сторонами у справі під час перебування у шлюбі, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. У зв`язку з переходом майнового права на 1/2 част-ку будинку АДРЕСА_1 до позивачки зумов-люється перехід до неї права власності на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та на частину земельної ділянки, необхідної для його обслуговування. Суд не прийняв до ува-ги посилання відповідача на те, що набуті сторонами під час спільного про-живання земельні ділянки були розділені між ними рішенням Ленінського ра-йонного суду м. Вінниці від 12 липня 2007 року у справі № 2-3581/07, після чо-го ОСОБА_2 розпорядилася своєю часткою земельної ділянки на свій власний розсуд ( продала ), оскільки знову ж таки суд мав на увазі, що на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, побудували житловий будинок, що був зареєстрований за ОСОБА_1 , та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2020 року поділений між сторонами по 1/2 частки кожному.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішен-ні від 25 жовтня 2021 року, погодитися не можна з огляду на наступне.

Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У справі встановлені та не оспорюються сторонами такі фактичні обстави-ни.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 липня 2007 року у справі № 2-3581/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ придбаного під час проживання у шлюбі майна було встановлено, що позивачкою у процесі приватизації набута у власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 , що становила спільну сумісну власність подружжя. Загальна вартість цієї земельної ділянки у 2007 році визначена у розмірі 36979,89 гривень. ОСОБА_1 позов визнав у повному обсязі, не заперечував проти його задоволення. На підставі статей 60, 70 СК України, виходячи з того, що земельна ділянка належала сторонам на праві спільної су-місної власності та у разі її поділу частки дружини і чоловіка є рівними, суд по-зов ОСОБА_2 задоволив, розділив земельну ділянку по АДРЕСА_1 наступним чином. ОСОБА_2 виділені в натурі дві земельні ділянки площами 126 кв.м., позначену на плані розподілу як зона № 1, та 220 кв.м., позначену на плані розподілу як зона № 1. ОСОБА_5 були виділені в натурі чотири земельні ділянки площами 24 кв.м., позначену на плані розподілу як зона № 2; 420 кв.м., позначену на плані роз-поділу як зона № 2; 147 кв.м. та 267 кв.м. Дане судове рішення ніким не оспо-рювалося, тобто такий розподіл присадибної земельної ділянки здійснений за взаємною згодою на той час подружжя ОСОБА_6 . На підставі цього рішен-ня суду ОСОБА_1 у грудні 2007 року, січні 2008 року управлінням земельних ресурсів у м. Вінниці Вінницької області видані Державні акти на право власності на кожну з виділених судом земельну ділянку ( а. с. 32-34 ). З матеріалів справи убачається, що у 2008 році ОСОБА_1 звернувся у Вінницьку міську раду за дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на належній йому земельній ділянці. У висновку управління місто-будування і архітектури по містобудівному обгрунтуванню від 20 березня 2008 року № Б-1-876/04-6 під приватну садибну забудову по АДРЕСА_1 передбачена земельна ділянка приватної власності ОСОБА_7 , що належала йому на підставі наявних чотирьох державних актів. На підставі рішення 39 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 04 вересня 2009 року № 2500 ОСОБА_1 виданий Державний акт серії ЯЛ № 261802 на право власності на об`єднану одну земельну ділянку площею 0,0858 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. По акту від 30 жовтня 2009 року ОСОБА_1 передав управ-лінню Держкомзему у м. Вінниці Вінницької області видані раніше до об`єд-нання земельних ділянок в одну усі чотири Державні акти на право власності на земельні ділянки ( а. с. 10, 36-42 ).

На підставі викладених фактичних обставин, які не оспорюються обома сторонами у справі, належить зробити висновок про те, що сторони у справі за взаємною згодою за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці поділили між собою належну на праві спільної сумісної власності присадибну земельну ділянку, внаслідок чого спільна сумісна власність припинилася.

Апеляційний суд звертає увагу на безпіставність обгрунтування позовних вимог у цій справі нормами статей 120 ЗК України, 377 ЦК України, якими встановлено, що до особи, яка набула права власності на житловий будинок ( крім багатоквартирного ), будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, переходить право власності, право користування на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевлас-ника ( землекористувача ). Такий висновок грунтується на наступних обстави-нах, що реально мають місце.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2020 року встановлено, що під час шлюбу сторонами у справі набуте майно у вигляді житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спо-рудами АДРЕСА_1 загальною площею 123,9 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., право власності на який на підставі свідоцтва про право власності від 09 грудня 2015 року № 49434419 державним реєстратором прав на нерухоме майно Вінницького міського управління юсти-ції було зареєстроване за ОСОБА_1 . Суд у зазначеному рішенні дій-шов висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , у зв`язку з чим він підлягає поділу у відповідності до вимог статей 60, 69 СК України, за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права воло-діння, користування і розпорядження цим майном.

За викладених вище преюдиційного значення обставин, встановлених рі-шенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, та згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді ін-шої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, належить мати на увазі, що ОСОБА_2 не набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебували у влас-ності ОСОБА_1 , а володіла цим нерухомим майном на праві спільної сумісної власності з відповідачем як подружжя за весь час зі створення цього майна, а судовим рішенням від 28 травня 2020 року будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 поділений між колишнім подружжям по 1/2 частці кожному. За таких фактичних обставин безпідставним є твердження про перехід до по-зивачки права власності, права користування на земельну ділянку або її час-тину, на якій розміщений будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами. Убачається необхідним констатувати про обрання ОСОБА_2 неправильного способу захисту своїх інтересів, чи порушених, на її думку, її майнових прав.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основополож-них свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передба-чено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учас-ників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, виснов-ками експертів, показаннями свідків ( стаття 76 ЦПК України ).

Керуючись приписами частини десятої статті 84 ЦПК України, зважаючи на значення наявних у матеріалах справи доказів, необхідно зробити висновок про недоведеність, необгрунтованість позовних вимог позивачки у справі, через що наслідком має бути відмова у задоволенні заявлених вимог зі скасуванням оскаржуваного судового рішення та ухваленням нового рішення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та ін-шими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частини першої статті 77, частини другої статті 78, статті 79, частини першої статті 80 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути під-тверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встано-вити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності да-ють змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інс-танції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, ви-кладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправиль-не тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апе-ляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У цій справі не убачається доцільним і можливим перерозподілити судові вит-рати у справі з огляду на те, що позивачка звільнена від їх сплати, про що свід-чать відповідні документи у матеріалах справи.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про поділ земельної ділянки скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 січня 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький