КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/16428/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/830/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, просив:

- стягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 3 696 850,13 грн.;

- стягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання по сплаті процентів за договором в розмірі 4 883 949,79 грн.;

- стягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати (т. 1 а.с. 1-6, 184-189).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 07 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 год. 00 хв. 16 грудня 2016 року. Того ж дня між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. У забезпечення договору позики 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що випливають з договору позики від 17 жовтня 2016 року.

Вказував, що 16 грудня 2016 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики та додатковий договір до договору поруки. Вказаними договорами внесено зміни до первинних договорів в частині строку дії договору, а саме зазначено, що строк дії договору становить 5 фактичних місяців, тобто, до 17 березня 2017 року. У пункті 4 договору позики від 17 жовтня 2016 року зазначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки ОСОБА_2 не здійснював вчасно встановлені договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, а саме: боргу по тілу кредиту, боргу по відсоткам, інфляційних витрат.

Зазначав, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року по справі № 754/16773/17 позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року по справі № 754/16773/17 заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2 053 805,63 грн. (борг по тілу позики). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року залишено без змін. Вказував, що станом на день звернення з зазначеною позовною заявою відповідачами позика в повному обсязі не повернута.

Крім того, відповідно до п. 3.6. додаткового договору до договору позики прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п. 2.1. цього договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.Пункт 3.1. додаткового договору до договору позики встановлює, що розмір процентів становить 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів прострочки. Додатком від 16 грудня 2016 року до додаткового договору до договору позики п. 3.2. викладено в новій редакції та передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату її повернення. Отже, додатковим договором до договору позики та додатком від 16 грудня 2016 року до додаткового договору до договору позики встановлено, що розмір процентів за неправомірне користування коштами складає 5 % від суми позики за кожні 30 днів прострочки. За таких обставин, відповідачі зобов`язані сплатити 5 % за кожні 30 днів за неправомірне користування коштами за три роки, що становить 3 696 850,13 грн. (з 08 грудня 2017 року по 08 грудня 2020 року).

Також вказував, що оскільки відповідачами не сплачувались проценти по договору позики від 17 жовтня 2016 року відповідно до п. 4 цього договору відповідачі зобов`язані сплатити неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання по сплаті процентів за договором за кожен день прострочення виконання у розмірі, що становить 4 883 949,79 грн. (т. 1 а.с. 1-6, 184-185).

У лютому 2021 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, застосувати позовну давність до позовної вимоги щодо стягнення солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойки за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання по сплаті процентів за користування позикою, оскільки вона подана поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені. На обґрунтування відзиву зазначав, що вважає позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування позикою необґрунтованими, безпідставними, оскільки належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів в розмірі і строки, встановлені договором. Зазначав, що починаючи з 17 березня 2017 року позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів по договору позики від 17 жовтня 2016 року, а відтак позивач мав право звернутися з позовом до суду про стягнення з відповідачів неустойки у строк до 17 березня 2018 року, натомість звернувся з позовом з пропуском строку (т. 1 а.с. 66-77).

У відповіді на відзив представник позивача - адвокат Грушка В.І. зазначав, що заперечення відповідача є необґрунтованими, а позовна давність була перервана у зв`язку з пред`явленням позову до боржника (т. 1 а.с. 196-200).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без задоволення (т. 1 а.с. 219, 222-229).

Не погодившись з рішенням суду, 11 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Грушка В.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідачів (т. 1 а.с. 232-241).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції не було з`ясовано усіх обставин справи та не надано їм належної оцінки. Вказував, що додатковим договором до договору позики та додатком від 16 грудня 2016 року до додаткового договору до договору позики встановлено, що розмір процентів за неправомірне користування коштами складає 5 % від суми позики за кожні 30 днів прострочки. Саме з вимогою з стягнення процентів за неправомірне користування коштами, як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України і звернувся позивач до суду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні процентів за неправомірне користування коштами у зв`язку зі спливом строку кредитування, оскільки суд переплутав поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами», посилався на правову позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012.

Що стосується пропущеного строку позовної давності для стягнення неустойки зазначав, що оскільки ОСОБА_2 не здійснював вчасно встановлені договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, 18 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Таким чином, позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки вона переривалася у зв`язку зі зверненням ОСОБА_1 до суду і тому не було підстав для відмови в задоволенні позову у цій частині.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив в якому апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 27-39).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Грушка В.І. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_3 подала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Факт належного сповіщення ОСОБА_3 підтвердив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 53-63, 70).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики (далі - договір позики) на суму 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 8-9).

На останній сторінці зазначеного договору міститься розписка відповідача ОСОБА_2 про отримання ним 17 жовтня 2016 року позики в сумі 85 000,00 доларів США.

Того ж дня було також укладено додатковий договір до договору позики від 17 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 10-12).

У відповідності до п. 2.1 додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року, позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 17 грудня 2016 року.

Відповідно до п. 3.1 додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (поручитель), ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір поруки від 17 жовтня 2016 року (далі - договір поруки) (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до п. 1.1 договору поруки, в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель поручається перед позикодавцем за виконання позичальником обов`язку по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що витікають із договору позики та додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року, укладених між позикодавцем та позичальником.

У відповідності до п. 2.1 договору поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли позичальник не виконує та/або неналежним чином виконує свої поточні зобов`язання за договором позики та додатковим договором до договору позики від 17 жовтня 2016 року.

Згідно з п. 2.2 договору поруки, право звернення стягнення на майно поручителя та позичальника в повному обсязі несплачених суми позики, процентів, санкцій та завданої шкоди виникає в день невиконання останнім сплати позики в цілому, несвоєчасного і неповного виконання одного з періодичних платежів, а також інших обов`язків позичальника, передбачених вищезазначеним договором позики та додатковим договором до договору позики.

Відповідно до п. 2.3 договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем. Поручитель відповідає по зобов`язаннях позичальника в повному обсязі, тобто за повернення позики, виплату відсотків за його користування, пені, штрафу, а також за відшкодування збитків, завданих позикодавцю невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов договору позики та додаткового договору до договору позики.

Строк дії договору поруки становить два фактичних місяці. Закінчення строку дії цього Договору спливає 16 грудня 2016 року, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків прийнятих за цим договором.

16 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додатковий договір, згідно п. 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку 17 березня 2017 року (т. 1 а.с. 14).

Також 16 грудня 2016 року між сторонами підписано додаток до додаткового договору позики. Пункт 3.1. додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року викладено у наступній редакції: «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату її повернення» (т. 1 а.с. 15).

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, тому у грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з відповідачів борг по тілу кредиту у сумі 2 193 629,00 грн.; борг по відсоткам у сумі 26 165 336,23 грн.; інфляційні витрати у сумі 293 946,30 грн., а всього 28 652 911,53 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу задоволено та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики, укладеним 17 жовтня 2016 року, в розмірі 28 65 2911,53 грн. Вирішено питання стосовно стягнення судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року скасовано та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2 053 805,63 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 19-28).

Постановою Верховного Суду від 23 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року залишено без змін (т. 1 а.с. 29-38).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, а також у постанові Верховного суду від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17.

Тобто положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Натомість у цій справі позивач просив стягнути з відповідачів проценти за неправомірне користування коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3 696 850,13 грн. за період з 08 грудня 2017 року по 08 грудня 2020 року.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року (справа № 922/3578/18) зробила висновок, що частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із ст. 693, 536, 625 ЦК України.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлено, що пунктом 1.2. додатку до додаткового договору до договору позики від 16 грудня 2016 року, сторони виклали п. 3.1. додаткового договору в іншій редакції та погодили, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення (т. 1 а.с. 15).

Згідно з п. 3.2 договору позики нарахування процентів за цим договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно). Кількість днів у році приймається за 360.

Відповідно до п. 9 договору позики та п. 9.1 додаткового договору до договору позики внесення змін до цього договору оформлюється шляхом підписання сторонами додаткових договорів.

Виходячи з аналізу пункту 1.2. додатку до додаткового договору до договору позики від 16 грудня 2016 року (в якій викладено в новій редакції п. 3.1 додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року) апеляційний суд дійшов висновку, що встановлені цим пунктом договору проценти за своєю природою є процентами за правомірне користування чужими коштами згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки сторони погодили 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики, тобто проценти від суми позики у межах строку дії договору, а не за прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, встановлення процентів від суми позики за кожні 30 днів позики суперечить ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом.

Таким чином, колегія суддів відхилила доводи апелянта, що визначені п. 1.2. додатку до додаткового договору до договору позики від 16 грудня 2016 року (п. 3.1 додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року) проценти передбачені за неправомірне користування коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що набравшим законної сили рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року у справі № 754/15314/19, з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 вересня 2020 року про виправлення описки, стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 161578, 74 грн. три проценти річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих позивачем на суму заборгованості за тілом позики за період з 18 вересня 2017 року по 22 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 138-164).

Проте позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі про стягнення на його користь 3 696 850,13 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не є тотожними вимогами, що розглядались у справі № 754/15314/19, тому суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи відповідача ОСОБА_2 та дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставності.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 також вказував, що відповідно до п. 4 цього договору, відповідачі зобов`язані сплатити неустойку в розмірі 4 883 949,79 грн., передбачену п. 4 договору в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання по сплаті нарахованої ним суми процентів з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України, за кожен день прострочення виконання.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення неустойки суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 17 березня 2017 року позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів до договору позики від 17 жовтня 2016 року, а відтак позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів пені у строк до 18 березня 2018 року, тому звертаючись з позовом у грудні 2020 року пропустив річний строк позовної давності.

Такий висновок районного суду є помилковим, тому суд апеляційної інстанції з ним не погодився з огляду на наступне.

За змістом приписів ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Відповідні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 та від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16, Верховним Судом у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 19/49-10.

При цьому, висновків і мотивів щодо порушення прав і охоронюваних законом інтересів позивача в частині стягнення неустойки із визначенням розміру такої неустойки, оскаржуване рішення районного суду не містить.

Отже, районний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неустойки з підстав пропуску позивачем річного строку позовної давності, оскільки такі вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню по суті заявлених вимог.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову за відсутності передбачених законом підстав для його задоволення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 січня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова