КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 345/4670/18-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/801/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Писанця В.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_2 про визнання кредитором, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його новим кредитором у генеральній кредитній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631.

В обґрунтування позову зазначав, що 12 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631 на суму 90 000,00 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами 14 липня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 010/14-20/631, посвідченим приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., реєстровий № 1277, за яким в іпотеку було передано нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Невиконання ОСОБА_2 кредитних зобов`язань спричинило звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами, у тому числі шляхом звернення стягнення за предмет іпотеки. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року по справі № 2-64/11 з ОСОБА_2 були стягнуті кошти в сумі 2903153,52 грн., виданий виконавчий лист на виконання рішення, а предмет іпотеки передано на реалізацію. У зв`язку з неможливістю реалізації предмета іпотеки, виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у відповідності до ст. 528 ЦК України він направив банку пропозицію від позивача й орендаря цього майна щодо вивільнення з-під іпотеки предмету іпотеки у зв`язку із небезпекою втратити право на це майно внаслідок звернення банком стягнення на нього за умови сплати позивачем, як третьою особою, на користь банку грошових коштів в сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами.

На підтвердження досягнутих між банком та позивачем домовленостей, 18 лютого 2013 року банк направив позивачу лист № 140-13-2-00/16-74, де повідомив позивача, що після сплати останнім грошових коштів у сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами у встановлені строки (до 18 лютого 2013 року - 500 000,00 грн., до 05 березня 2013 року - 250 000,00 грн.) банк гарантує вивільнення з-під іпотеки предмета іпотеки за договором іпотеки. Позивач прийняв пропозицію банку здійснивши перший платіж 18 березня 2013 року у розмірі 500 000,00 грн., чим приступив до виконання простроченого (невиконаного) зобов`язання ОСОБА_2 . У подальшому задоволення вимог банку як кредитора за зобов`язаннями ОСОБА_2 позивач здійснював частинами та станом на 02 травня 2019 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами банк отримав від позивача грошові кошти у сумі 750 000,00 грн.

Позивач зазначав, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Таким чином, розрахувавшись за предмет іпотеки, він одночасно розрахувався за основним зобов`язанням ОСОБА_2 , тобто замість боржника в повному обсязі виконав його обов`язок перед банком.

Проте, як зазначав позивач, всупереч письмовим домовленостям, відповідач після повного розрахунку з ним, 12 липня 2013 року повторно направив виконавчий лист № 2-64/2011, виданий 27 квітня 2011 року Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 2 903 153,52 грн. та судового збору в сумі 1 820,00 грн. (т. 1 а.с. 3-10).

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подав письмові пояснення, в яких підтримав позовні вимоги та зазначав, що ОСОБА_1 в повному розмірі вніс кошти на рахунок банку та виконав зобов`язання, проте банк з невідомих причин не провів оформлення продажу предмету іпотеки, а більше того, пред`явив повторно виконавчий лист до виконання (т. 1 а.с. 77-79).

У лютому 2019 року від представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Грищенко Д.С. надійшов відзив, у якому просиву задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву зазначав, що позивач сплатив на підставі ст. 528 ЦК України 749 999,00 грн. у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком. Проте боргові зобов`язання ОСОБА_2 не були погашені у повному обсязі, тому банк звернувся до виконавчої служби про стягнення залишку заборгованості з позичальника. Вважає, що підстав для заміни кредитора у генеральній кредитній угоді немає, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню (т. 1 а.с. 183).

У березні 2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якому підтримав позовні вимоги (т. 1 а.с. 191-193, 198-199).

У квітні 2019 року до суду надійшла заява від представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Мальованої Т.В. про часткове визнання позову щодо визнання ОСОБА_1 новим кредитором в розмірі сплачених ОСОБА_1 на погашення заборгованості грошових коштів сумі 749 999,00 грн. (т. 1 а.с. 205-207).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 новим кредитором у генеральній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в рамках якої між ними 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 705,00 грн. (т. 2 а.с. 109-111).

Не погодившись із рішенням районного суду, 03 серпня 2021 року директор ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» Васильєв О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю (т. 2 а.с. 117-123).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, порушує права ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» як кредитора ОСОБА_2 . Зазначав, що 08 грудня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк», а також між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» були укладені договори факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до яких до ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з ОСОБА_2 у межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2018 року було замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» у виконавчих листах № 2-64/2011 від 27 квітня 2011 року, виданих Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Таким чином, на момент розгляду справи в суді першої інстанції єдиним кредитором, прав та інтересів якого стосувався позов, було ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», а отже і належним відповідачем у справі. Вказане свідчить про порушення судом норм процесуального права, оскільки позовні вимоги задоволені поза межами строку позовної давності та без залучення до участі у справі належного відповідача. Крім того, ОСОБА_1 допустив порушення домовленостей з банком щодо сплати 750 000,00 грн. в повному обсязі в погашення заборгованості у встановлені банком строки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, тому просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити (т. 2 а.с. 185-188).

Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» - адвокат Мальована Т.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги частково, змінити рішення в частині заміни кредитора ОСОБА_1 на суму 750 000,00 грн. (т. 2 а.с. 192-193).

У судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» - адвокат Тістик Р.Б. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, про що у справі є докази. Так. третя особа ОСОБА_2 був сповіщений врученням повідомлення особисто про що є відмітки працівників пошти про вручення поштового відправлення. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» - адвокат Мальована Т.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 204-216, 220-227).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 липня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631, в рамках якої того ж дня було укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та кредитний договір № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року.

14 липня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 010/14-20/631, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., реєстровий № 1277, за яким в іпотеку банку було передано нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 16-18).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року у справі № 2-64/11 стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 2 903 153,52 грн. боргу за кредитним договором № 010/14 -20/631 -1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором № 014/14 -10/427 G 010/14 -20/631 укладеними в межах генеральної кредитної угоди № 010/14 -20/631 від 12 липня 2006 року, а також за кредитним договором № 010/14 -10 -851 від 14 листопада 2007 року, в тому числі за рахунок заставленого майна: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Volkswagen модель Passat 1.8 Т, тип - легковий седан, випуску 2003 року, НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , зареєстрований м. Київ МРЕВ -7 11.08.2004 року; автомобіль марки MAN, тип - фургон, випуску 1994 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3 , д.н. НОМЕР_4 , зареєстрований в Калуському МРЕВ ДАІ ГУМВС України 11.12.2003 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , д.н. НОМЕР_6 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого 2 -м МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_8 , д.н. НОМЕР_9 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 , виданого 2 -м МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_11 д.н. НОМЕР_12 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 , виданого 2 -м. МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 1 820,00 грн. судових витрат.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 2-64/2011 про стягнення з солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 903 153,52 грн. боргу та 1820,00 грн. судового збору, який пред`явлено до виконання до Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.

Постановою головного державного виконавця Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 21 листопада 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу (т. 1 а.с. 32).

Позивач, як орендар нерухомого майна, що є предметом іпотеки, звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» зі зверненням щодо вивільнення з-під іпотеки предмету іпотеки у зв`язку із небезпекою втратити право на це майно внаслідок звернення банком стягнення на нього за умови сплати позивачем на користь банку грошових коштів в сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами.

18 лютого 2013 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направив позивачу лист № 140-13-2-00/16-74, в якому повідомив позивача, що не заперечує щодо проведення попередньої проплати потенційним покупцем ОСОБА_1 коштів в сумі 750 000,00 грн. за придбання майна ОСОБА_2 , а саме нежитлової будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 відповідно до строків: 500 000,00 грн. - до 18 лютого 2013 року, 250 000,00 грн. - до 05 березня 2013 року. Після повної сплати ОСОБА_1 повної вартості заставного майна у сумі 750 000,00 грн. з направленням суми на погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до ОСОБА_1 щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» (т. 1 а.с. 11).

До позовної заяви ОСОБА_1 долучив квитанції про направлення на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів в рахунок погашення заборгованості з продажу нерухомого майна (т. 1 а.с. 12-15, 62, 71, т. 2 а.с. 19, 35).

Згідно листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» № 140-13-2-00/16-34 від 23 січня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно умов протоколу від 17 січня 2013 року про надання згоди на добровільну реалізацію нерухомого майна ОСОБА_2 , а саме: нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 за 750 000,00 грн. та протоколів про продовження строку дії даного проколу, ОСОБА_1 мав внести кошти до 17 квітня 2013 року. Листом директора виконавчого директора ІФ ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_1 надано остаточний строк для оплати до 15 серпня 2013 року, станом на 23 січня 2014 внесено 734 000,00 грн. (т. 1 а.с. 69).

У суді першої інстанції АТ «Райффайзен Банк Аваль» частково визнав позов щодо визнання ОСОБА_1 новим кредитором в розмірі сплачених ОСОБА_1 на погашення заборгованості грошових коштів сумі 749 999,00 грн. (т. 1 а.с. 205-207).

У відповідності до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Положеннями ч. 2 ст. 528 ЦК України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

Відповідно до ч. 3 ст. 528 ЦК інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення ст.ст. 512-519 ЦК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення прав вимог за основним зобов`язанням.

У відповідності до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель або наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов`язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов`язаний прийняти таке виконання. Наступний іпотекодержатель, який сплачує повну суму основного зобов`язання попередньому іпотекодержателю, вважається особою, на користь якої здійснене відступлення прав попереднього іпотекодержателя за іпотечним договором.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою директор ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» Васильєв О.В. посилався на те, що до участі у справі не залучено належного відповідача, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», яке є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль» за вимогами по кредитним договорам, укладеним з ОСОБА_2 .

Колегія суддів перевірила такі доводи апеляційної скарги та визнала їх обґрунтованими виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк», а також між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» були укладені договори факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до яких до ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з ОСОБА_2 у межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року за кредитними договорами від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/427G010/14-20/631 (т. 2 а.с. 40, 43-46).

Згідно реєстру кредитних операцій до відступлення між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» (додаток № 1 до договору факторингу), вказано ОСОБА_2 - позичальника за кредитним договором № 014/14-20/631-1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року, укладеними в межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року (т. 1 а.с. 46).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року у справі № 2-64/11 заяву ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про заміну у виконавчому провадженні сторони (стягувача) її правонаступником задоволено. Замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником - ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт» у виконавчому листі № 2-64/2011 від 27 квітня 2011 року, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області на виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року про стягнення боргу із ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 98-99).

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2018 року залишено без змін ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 100-103).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, станом на 02 листопада 2018 року, тобто на час подання позивачем ОСОБА_1 цього позову про визнання його кредитором, апелянт ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» за укладеними договорами факторингу набув прав кредитора, у тому числі, за укладеними з ОСОБА_2 у межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року за кредитними договорами від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/427G010/14-20/631 і за набравшими законної сили вищевказаними судовими рішеннями був визначений стягувачем за вищевказаними кредитними договорами.

Про існування вказаних обставин, які мають суттєве значення для розгляду цієї справи, були подані клопотання (заяви) представниками ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - адвокатом Луцик М.Б., адвокатом Мальованою Т.В. та, окремо, представником ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» - адвокатом Петришин П.М., проте такі доводи залишились поза увагою районного суду (т. 1 а.с. 92-111, 235-247 т. 2 а.с. 8-12, 37-55).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (п. 2 - 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивачадо закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.ч. 1 і 2 ст. 51 ЦПК України).

Оскільки позивач ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання його новим кредитором саме у генеральній кредитній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631, то належним відповідачем за цією вимогою, на переконання апеляційного суду, мало б бути ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», яке є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо права вимоги за вказаними кредитними договорами.

Позивач не заявляв у цій справі клопотань про залучення до участі у справі як належного відповідача (співвідповідача) іншої особи, зокрема ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», натомість в суді першої інстанції заперечував щодо залучення останнього як відповідача (співвідповідача).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З огляду на те, що позивач заявивши вимогу про визнання його новим кредитором у генеральній кредитній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631, не заявив цих вимог до ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», як належного відповідача (співвідповідача), висновки районного суду про задоволення позову є помилковими.

Чинний ЦПК України не передбачає повноважень апеляційного суду залучати відповідачів (співвідповідачів) на стадії апеляційного розгляду, тому вказана помилка не може бути виправлена судом апеляційної інстанції.

Отже, судове рішення районного суду з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи сторін стосовно підставності заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції визнав передчасними, оскільки належна оцінка таким доводам і запереченням має бути надана після залучення належного відповідача, який має право брати участь у розгляді справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_2 про визнання кредитором.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 січня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова