Ухвала

Іменем України

17 січня 2022 року

м. Київ

справа № 296/9420/20

провадження № 61-20933ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року в складі судді Штих Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Бурлака І. В., Котелевець А. В., Хорошевського О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області про стягнення компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до прокуратури Харківської області про стягнення компенсації моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 03 лютого 2017 року проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000516 щодо дій працівників поліції, прокурора та суддів щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-6 КУпАП.

Позивач зазначив, що він з 03 лютого 2017 року очікував здійснення належних процесуальних дій. Проте, посадові особи прокуратури досудове розслідування здійснюють неефективно. Неодноразово безпідставно закривали кримінальне провадження постановами від 24 липня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 18 травня 2018 року, 19 жовтня 2018 року, 26 лютого 2019 року, 30 липня 2019 року. Зазначені постанови скасовані ухвалами слідчих суддів у зв`язку з неповнотою досудового розслідування та певними недоліками, які необхідно усунути. Зазначив, що у зв`язку з тривалою бездіяльністю слідчих та процесуальних керівників прокуратури щодо невиконання ними своїх обов`язків, що встановлено судовими рішеннями, йому спричинено негативні емоції, переживання, завдано страждань, адже він змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, витрачати зусилля та час для його відновлення, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації часу, побуту через необхідність прийняття участі у судових процесах. Ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань. Він був змушений відволікатися від нормального роду занять, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Вказав, що навмисними незаконними діями працівників прокуратури йому заподіяна моральна шкода, адже з їх вини він змушений переконувати керівництво прокуратури у здійсненні протиправних дій її працівниками у судовому порядку. Для нього зменшився авторитет правоохоронних органів України. Позивач позбавлений почуття безпеки та стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя, змушений витрачати час та звертатися за захистом грубо порушених прав, що призвело до погіршення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, неможливості продовжувати активне особисте і суспільне життя, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_1 просив стягнути з прокуратури Харківської області за рахунок бюджетних асигнувань на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй рішеннями та бездіяльністю працівників прокуратури Харківської області моральної шкоди, яка згідно з статтею 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Апеляційний суд вказав, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службових осіб органу досудового розслідування, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Позивач не надав відповідні докази на підтвердження тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування. Суд першої інстанції, врахувавши наявні у матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів у встановленому законом порядку завдання йому моральної шкоди діями слідчих, які були ним оскаржені до суду, а отже правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги, що є тотожними доводам позовної заяви, висновків суду не спростовують. Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 28 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 та від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17. Згідно матеріалів кримінального провадження №0000516 від 03 лютого 2017 року досудове розслідування у ньому триває з лютого 2017 року, що на дату звернення до суду у липні 2020 році становило більше трьох років. Правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих слідчим, а протиправна бездіяльність посадових осіб Харківської обласної прокуратури, підтверджена судовими рішеннями, надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000516 від 03 лютого 2017 року, що має негативні наслідки для позивача як заявника у ньому. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі №545/2344/20 та від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19.З тривалою бездіяльністю слідчих та процесуальних керівників прокуратури Харківської області щодо невиконання ними своїх обов`язків, що встановлено судовими рішеннями, позивачу спричинено надзвичайно великі негативні емоції, психічні переживання, моральні страждання, адже саме з їх вини позивач змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, витрачати зусилля та час для його відновлення, захист свого права вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, у зв`язку із необхідністю прийняття участі у підготовці до судових процесах низці справ. Усі ці обставини призвели до виникнення у позивача хвилювань та переживань, який був змушений відволікатися від нормального роду занять, що негативно відобразилось на психоемоційному стані.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що прокуратурою Харківської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000516, відомості про яке 03 лютого 2017 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 .

Вказане кримінальне провадження неодноразово, а саме постановами слідчих прокуратури Харківської області від 24 липня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 18 травня 2018 року, 19 жовтня 2018 року, 26 лютого 2019 року, 30 липня 2019 року було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Хольченкова А. О. від 03 жовтня 2018 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.

Зазначені постанови слідчих прокуратури скасовані ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року, 03 березня 2018 року, 16 серпня 2018 року, 19 листопада 2018 року, 16 травня 2019 року, 05 листопада 2019 року відповідно.

Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина першої статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої вказаної норми в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент скаржника про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суди попередніх інстанцій правильно спростували посилання позивача на норми цього Закону як на підставу відшкодування шкоди. Закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що позивачем не надано доказів, які б вказували на факт заподіяння йому моральної шкоди, сильних душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, та не доведено як самого факту завдання моральної шкоди, настання відповідних негативних наслідків, так і причинного зв`язку між зазначеними фактами та наслідками.

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 та від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17, необґрунтовані, оскільки указані висновки зроблено за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області про стягнення компенсації моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков