ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 695/627/21
Провадження № 22-ц/821/280/22
категорія: 308010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Єльцова В. О., Нерушак Л. В.,

секретаря: Любченко Т. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - Акціонерне товариство Комерційний банк «Альфа-Банк»;

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ;

треті особи за первісним позовом: служба у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4 ;

третя особа за зустрічним позовом: ОСОБА_4 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4 , про виселення з житлового приміщення та за зустрічним позовом представника ОСОБА_1 адвоката Бочарова Олександра Михайловича до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки, у складі: головуючого судді Ушакової К. М., повний текст рішення складено 08 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року АТ «Альфа Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 23.05.2007 було укладено договір кредиту № 895/06-034-318.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 23.05.2007 між сторонами також було укладено іпотечний договір № 895/06-034-318, відповідно до якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з порушенням умов кредитного та іпотечного договорів, рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01.03.2010 у справі № 2-227/2010 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_4 для задоволення грошових вимог АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 895/06-034-318 від 23.05.2007 в сумі 43126,59 Швейцарських франків.

Відповідно до довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша» Виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 19.08.2019 № 805 у спірному житлі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітні: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що подальша реєстрація у спірному житлі, яке є предметом іпотеки, унеможливлює його реалізацію, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси іпотекодержателя.

Позивач просив суд примусово виселити відповідачів, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із з квартири АДРЕСА_2 .

Солідарно стягнути із відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.03.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду справи.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зустрічним позовом до АТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовні вимоги мотивувала тим, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 під час перебування з нею у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю. При укладенні спірного договору іпотеки відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» вимагалась нотаріально засвідчена згода ОСОБА_1 , як співвласника майна. Однак такої згоди остання не надавала, що в силу положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 205 ЦК України є підставою для визначення правочину недійсним.

Просила визнати недійсним договір іпотеки від 23.05.2007 № 895/06-034-318, укладений між ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І. та зареєстрований у реєстрі 23.05.2007 за № 2169.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.04.2018 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду, в частині первісного позову, мотивоване тим, що станом на час вирішення даної справи ЗУ «Про споживче кредитування» в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-ІХ, який набрав чинності 23.04.2021, позичальникам за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, надано право на звернення до кредитора про реструктуризацію таких зобов`язань.

Однак доказів звернення ОСОБА_4 до АТ «Альфа-Банк» про реструктуризацію зобов`язання за договором кредиту № 895/06-034-318 сторони суду не надали.

Крім того, сторони суду не надали також доказів наявності іншого житла у відповідачів, двоє з яких є неповнолітніми.

Враховуючи, що станом на час виникнення спірних правовідносин та звернення АТ «Альфа-Банк» з первісним позовом до суду (05.03.2021 згідно з відміткою поштового відділення про відправлення) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» був чинним, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Щодо зустрічного позову, то зазначено, що згідно копії заяви від 23.05.2007, посвідченої приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І., зареєстрованої у реєстрі 23.05.2007 за № 2167, ОСОБА_1 не заперечує проти передачі в іпотеку її чоловіком ОСОБА_4 , придбаної ним в період перебування в зареєстрованому шлюбі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , і яка є їх спільною власністю під кредит, наданий Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».

Також у вказаній заяві ОСОБА_1 погоджується на те, щоб умови договору визначались її чоловіком самостійно.

У випадку невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 у заяві від 23.05.2007, посвідченій приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І., зареєстрованій у реєстрі 23.05.2007 за № 2167, не заперечує проти реалізації вищевказаного майна.

Відтак, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень ОСОБА_1 в обґрунтування зустрічного позову та відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

05 листопада 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу в якій, вважаючи рішення в частині первісного позову незаконним та необґрунтованим, просило рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів та передана в іпотеку позивачу.

Зазначає, що згідно положень законодавства, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тоді виселення здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 109 та ст. 132-2 ЖК УРСР.

Вважає, що висновок суду щодо дії мараторію на момент подання позову не можуть бути підставою для відмови у захисті цивільного права, адже рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого п. 3 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Скаржник посилається на позицію Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 487/10913/14-ц.

Окрім того, на момент винесення судом оскаржуваного рішення сам мараторій вже припинив свою дію.

16 грудня 2021 року від представника ОСОБА_1 адвоката Бочарова О. М. надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк».

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає, у зв`язку з тим, що спірна квартира придбана за кошти кредиту частково, оскільки 1/4 частина і так належала відповідачці, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.05.2007.

Тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 від 04.03.2006, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноша Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрували шлюб 04.03.2006, про що в Книзі реєстрації шлюбів 04.03.2006 зроблено відповідний актовий запис за № 29, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_6 (т.1 а.с. 81).

Вказана обставина підтверджується і копією паспорту ОСОБА_1 (т.1 а.с. 79-80).

Відповідно до кредитного договору № 895/06-034-318 від 23.05.2007, укладеного між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 , Банк надав позичальнику ОСОБА_4 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 33 623 Швейцарських франків, зі сплатою 9,45 % процентів річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 20 числа кожного місяця згідно з графіком, який вказаний в пп. 1.1.1 п. 1 ст. 1 цього договору, терміном погашення заборгованості до 22.03.2032 (т.1 а.с. 5-7).

Відповідно до п. 1.2 вказаного кредитного договору кредит надавався позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 5 зворот).

Пунктом 1.3.1 кредитного договору, в день укладення цього договору з позичальником укладається іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, для придбання якого, згідно п. 1.2 цього договору, надається кредит загальною вартістю 135 350 грн (т.1 а.с. 5 зворот).

23.05.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від № 895/06-034-318, який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І. та зареєстрований у реєстрі 23.05.2007 за № 2169 (т.1 а.с. 8-10).

Пунктом 1.1 іпотечного договору визначено, що ОСОБА_4 передав в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» квартиру загальною площею 52,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23.05.2007 з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , посвідченого 23.05.2007 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І. та зареєстрований у реєстрі за № 2165 (т.1 а.с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2007 року, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 продавці з однієї сторони та ОСОБА_4 покупець з другої сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 135 350 грн, які отримані продавцями від покупця до підписання договору (т. 1 а.с. 85-86).

Згідно з заявою від 23.05.2007, посвідченою приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І. та зареєстрованою у реєстрі 23.05.2007 за № 2167, ОСОБА_1 не заперечує проти передачі в іпотеку її чоловіком ОСОБА_4 , придбаної ним в період перебування в зареєстрованому шлюбі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , і яка є їх спільною власністю під кредит, наданий АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (т.1 а.с. 116).

Також у вказаній заяві ОСОБА_1 погоджується на те, щоб умови договору визначались її чоловіком самостійно. У випадку невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 у вказаній заяві від 23.05.2007, не заперечує проти реалізації вищевказаного майна.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01.03.2010 у справі № 2-227/2010/2306, яке набрало законної сили 26.03.2010, позов АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії до ОСОБА_4 задоволено: звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру що знаходить за адресою: АДРЕСА_3 та належить на праві власності ОСОБА_4 , для задоволення грошових вимог АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії за кредитним договором № 895/06-034-318 від 23.05.2007 в сумі 43 126,59 швейцарських франків, що згідно з офіційним курсом НБУ еквівалентно 340 736,25 грн, встановлено спосіб реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_3 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; стягнуто з ОСОБА_4 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії судові витрати в сумі 1 820 грн (т.1 а.с. 11-13).

10.04.2010 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області видано виконавчий лист з примусового виконання зазначеного судового рішення у цивільній справі № 2-227/2010/2306 (т.1 а.с. 14-15).

Відповідно до відміток наявних у даному виконавчому листі, його неодноразово повертали без виконання з підстав передбачених п. 3, 9 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 № 606-XIV, п. 2 ч. 4 ст. 4, п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 № 1404-VIII (т.1 а.с. 15).

13 липня 2015 року АТ «Альфа-Банк» відповідачам за первісним позовом надсилалась вимога про добровільне виселення із квартири АДРЕСА_4 зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку (т.1 а.с. 17-18).

Згідно з довідкою відділу «Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша» Виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 19.08.2019 № 805 та від 15.03.2021 № 235, у спірному житлі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітні: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с. 16, 39).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Бочарова О. М., та представника служби у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області Волоха Ю. М., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року оскаржується Банком в частині відмови в задоволенні первісного позову.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу Банку, представник ОСОБА_1 адвокат Бочаров О. М. просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Враховуючи вимоги апеляційної скарги, предметом апеляційного перегляду є рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року в частині первісного позову.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Водночас, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено гл. 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом встановлено, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01.03.2010 у справі № 2-227/2010/2306, яке набрало законної сили 26.03.2010, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходить за адресою: АДРЕСА_3 та належить на праві власності ОСОБА_4 , для задоволення грошових вимог АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Питання про виселення не розглядалося.

Встановлено, що кредитний договір № 895/06-034-318 від 23.05.2007, укладений між Банком та ОСОБА_4 в іноземній валюті.

Відмовляючи в первісному позові суд першої інстанції керувався тим, що кредит надано в іноземній валюті, а спірна квартира має всі ознаки, до якої застосовується дія мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно, однак суд першої інстанції не врахував наступного.

Дійсно, 07 червня 2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пп. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

13 квітня 2021 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX, відповідно до якого ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Тобто, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратила свою чинність, тобто немає підстав для застосування дії мораторію.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежувала в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Тобто, установлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачав втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняв примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Оскільки зазначений Закон не зупиняв дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то не міг бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише унеможливлював вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадали під дію цього Закону на період його чинності.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до даних правовідносин положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На ряду з цим, суд першої інстанції вірно встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення ОСОБА_4 до АТ «Альфа-Банк» про реструктуризацію зобов`язання за договором кредиту № 895/06-034-318.

Вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватися із дотриманням гарантій, передбачених положеннями ст. 109 Житлового кодексу Української РСР.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) зазначила, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», є передбачуваними.

Частиною 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм, визначальним при вирішенні питання про наявність підстав для виселення із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки без надання іншого постійного жилого приміщення є встановлення того, за які кошти придбано іпотечне майно: за рахунок кредитних (позичених) коштів, чи за особисті кошти іпотекодавця (іпотекодавців).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18) і є незмінною судовою практикою.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду.

Отже, визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми ст. 109 ЖК Української РСР.

У відзиві на апеляційну скаргу, наголошено на тому, що 1/4 спірної квартири не була придбана за кредитні кошти, адже ще до укладення кредитного договору належала на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , проте, апеляційний суд не погоджується із вказаним твердженням виходячи з наступного.

Судом встановлено, що за кредитним договором № 895/06-034-318 від 23.05.2007, ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 33 623 Швейцарських франків (т.1 а.с. 5-7).

23.05.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від № 895/06-034-318, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» квартиру загальною площею 52,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23.05.2007 з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , посвідченого 23.05.2007 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В. І. та зареєстрованого у реєстрі за № 2165. Вартість предмету іпотеки складає 135 350 грн, що за офіційним курсом гривні до Швейцарського франка встановленим НБУ на день укладення договору складає 32 991,50 швейцарських франки (т.1 а.с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2007 року, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 продавці з однієї сторони та ОСОБА_4 покупець з другої сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 135 350 грн, які отримані продавцями від покупця до підписання договору (т. 1 а.с. 85-86).

З викладеного вбачається, що ОСОБА_1 дійсно була власником 1/4 вказаної квартири, проте відчужила свою частку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2007 року, тобто на платній основі.

Отже, ОСОБА_4 , на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки був одноособовим власником квартири АДРЕСА_4 , яку останній придбав саме за кредитні кошти, адже вартість квартири склала 32 991,50 швейцарських франки, а кредит взятий на суму 33 623 Швейцарських франків.

Щодо виселення неповнолітніх слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст. 17, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Виключно на батьків як законних представників дитини покладено обов`язок діяти в її інтересах та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такий обов`язок не може перекладатися на інших осіб, в цій конкретній справі - на банк.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно п. 2.1.4 іпотечного договору, іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування, а також не обтяжувати будь-якими зобов`язаннями, що обмежують право власності іпотекодавця на предмет іпотеки.

Даних про те, що ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 погоджували із іпотекодавцем питання про реєстрацію дітей в іпотечній квартирі, після укладання договору іпотеки, матеріали справи не містять.

Здійснюючи реєстрацію місця проживання своїх малолітніх дітей у спірній квартирі відповідач за первісним позовом знала, що ця квартира передана в іпотеку згідно з іпотечним договором від 23.05.2007, укладеним на забезпечення виконання кредитного договору від 23.05.2007.

Враховуючи, що АТ «Альфа-Банк» звернено стягнення на іпотечне майно і з цих підстав Банк просив виселити відповідачів із переданої в іпотеку квартири, яку придбано за кредитні кошти, відповідачі добровільно не звільняють займане житло, є підстави для їх виселення із квартири АДРЕСА_4 , без надання іншого житлового приміщення.

Такий висновок узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, та підтвердженими постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 753/12729/15-ц (провадження N 14-317цс18), постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року (справа № 139/839/19).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову АТ «Альфа-Банк». В частині зустрічного позову рішення не переглядалось.

В порядку ч. 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог Банку і вимог апеляційної скарги Банку, із ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 270 грн судового збору за подачу позову та 3 405 грн за подачу апеляційної скарги, а всього 5 675 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року в частині первісного позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4 , про виселення з житлового приміщення - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4 , про виселення з житлового приміщення задовольнити.

Примусово виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , із квартири АДРЕСА_2 .

В частині зустрічного позову рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 5 675 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. О. Єльцов

Л. В. Нерушак