Дата документу 12.01.2022 Справа № 334/8666/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8666/19 Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/71/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позову зазначено, що з 22.07.2000 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.08.2010 року шлюб між ними розірваний.

Незважаючи на наявність судового рішення про розірвання шлюбу, вони з відповідачкою продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне домашнє господарство, виховували сина.

Місцем постійного проживання сім`ї був будинок АДРЕСА_1 .

Будинок за зазначеною адресою належав йому на підставі договору купівлі-продажу № 1368 від 29.03.1996 року, укладений між ним (покупцем) та ОСОБА_4 (продавцем) Договір зареєстрований Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 29.03.1996 року, інвентаризаційний номер постійного зберігання 1368. Ціна договору карбованців.

На земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд були розташовані: житловий будинок літ.А цегляний житловою площею 29,8 кв.м.; вбиральня літ. Г; літня кухня літ. Б; гараж літ. Г; паркан 1, водопровід 2.

02.12.1996 року будинок був відчужений позивачем на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу № 1762.

У березні 2003 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку № 1368 від 29.03.1996 року недійсним, про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2-2345/2003 від 02.06.2003 року була затверджена мирова угода між позивачем та ОСОБА_5 згідно умов якої за позивачем було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

28.11.2003 року ОП ЗМБТІ була здійснена державна реєстрація права власності за позивачем.

Починаючи з березня 2003 року до січня 2004 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд позивачем були збудовані: літня кухня літ. Ж розміром 5,95 х 6,00 м; мансарда літ. МС над Ж розміром 5,95х6,0 м; навіс К розміром 4,40 х 4,75х41м.

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради від 29.01.2004 року позивачу було дозволено зареєструвати зазначені споруди.

17.03.2004 року позивач, як власник будинку передав його у дар ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 550.

Згідно зазначеного договору відповідачка прийняла у дар будинок АДРЕСА_1 , збудований за земельній ділянці площею 395 кв.м. на якій розташовані: житловий будинок літ. А площею 30,0 кв.м.; гараж літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Ж; навіс К; паркани № 1, 3, 4; замощення №1. Договір оцінений у 59089,00 грн.

30.04.2004 року ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності на будинок за відповідачкою.

Після реєстрації права власності за відповідачкою, позивач за рахунок спільних коштів подружжя розпочав роботи з повного переобладнання житлового будинку, будівництво прибудови до житлового будинку, тощо.

Внаслідок виконаних робіт усі споруди були переобладнані і до складу житлового будинку увійшли: житловий будинок літ. Л з прибудовою літ. Л і мансардою літ. мс загальною площею 132,7 кв.м., житловою площею 58,3 в.м.; навіс літ. М; гараж літ. Д з оглядовою ямою та козирком; літня кухня літ. Ж з мансардою літ. мс; замощення 11; паркан № 4; ворота № 5.

Таким чином, майно, яке було передано відповідачці у дар за час шлюбу істотно збільшилося у розмірі та у своїй вартості, внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Наявність на земельній ділянці зазначених споруд підтверджується висновком судового експерта № 2388 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, про ступінь готовності будинку - 100%; технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 складеним ФОП ОСОБА_6 .

На підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 2-1286/09 від 06.02.2009 року про затвердження мирової угоди ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний будинок.

Натомість, ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 336/7462/15-ц від 28.10.2015 року скасовано вищевказану ухвалу.

Також скасована державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Станом на час звернення до суду із позовом будинок АДРЕСА_1 перебуває в статусі недобудованого житлового будинку.

Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок позбавляє позивача вимагати визнання права власності на нього, оскільки відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, тобто новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єктом незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Просив суд визнати незавершений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з квітня 2009 року позивач і відповідач не проживали однією сім`єю і не підтримували фактичних шлюбних відносин, у них не виникло права спільної сумісної власності на будь-яке майно, яке було набуте в період з квітня 2009 року і по момент подання позовної заяви по цій цивільній справі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 22.07.2000 року по 31.08..2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Місцем постійного проживання сім`ї сторін був будинок АДРЕСА_1 , який належав позивачу на підставі договору купівлі-продажу № 1368 від 29.03.1996 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (продавцем) Договір зареєстрований Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 29.03.1996 року, інвентаризаційний номер постійного зберігання 1368. Відповідно до Договору житловий будинок проданий за карбованців.

На земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд були розташовані: житловий будинок літ.А цегляний житловою площею 29,8 кв.м.; вбиральня літ. Г; літня кухня літ. Б; гараж літ. Д; паркан 1, водопровід 2.

02.12.1996 року будинок був відчужений позивачем на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу № 1762.

У березні 2003 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку № 1368 від 29.03.1996 року недійсним, про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2-2345/2003 від 02.06.2003 року була затверджена мирова угода між позивачем та ОСОБА_5 згідно умов якої за позивачем було визнане право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

28.11.2003 року ОП ЗМБТІ була здійснена державна реєстрація права власності за позивачем.

Починаючи з березня 2003 року до січня 2004 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд позивачем були збудовані: літня кухня літ. Ж розміром 5,95 х 6,00 м; мансарда літ. МС над Ж розміром 5,95х6,0 м; навіс К розміром 4,40 х 4,75х41м.

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради від 29.01.2004 року позивачу було дозволено зареєструвати зазначені споруди.

17.03.2004 року позивач, як власник будинку передав його у дар ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 550.

Відповідно до вказаного договору дарування ОСОБА_2 прийняла у дар будинок АДРЕСА_1 , збудований за земельній ділянці площею 395 кв.м. на якій розташовані: житловий будинок літ. А площею 30,0 кв.м.; гараж літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Ж; навіс К; паркани № 1, 3, 4; замощення №1. Договір оцінений у 59089,00 грн.

30.04.2004 року ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності на будинок за відповідачкою.

06.02.2009 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя була розглянута цивільна справа № 2-1286/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про розірвання договору підряду від 10.06.2008 року та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно. В результаті розгляду вказаної справи ухвалою суду від 06.02.2009 року затверджено між сторонами мирову угоду, за умовами якої за ОСОБА_2 було визнано право власності на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою про затвердження мирової угоди від 06.02.2009 року встановлено, що жилий будинок складався з наступного: житловий будинок літ. Л з прибудовою літ. Л і мансардою літ. мс загальною площею 132,7 кв.м., житловою площею 58,3 в.м.; навіс літ. М; гараж літ. Д з оглядовою ямою та козирком; літня кухня літ. Ж з мансардою літ. мс; замощення 11; паркан № 4; ворота № 5.

На підставі вказаної ухвали ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний будинок.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 336/7462/15-ц від 28.10.2015 року скасовано ухвалу суду про затвердження мирової угоди від 06.02.2009 року та відповідно скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 зазначили про те, що спочатку будинок був невеликий, старий, глинобитний, а зараз будинок значно збільшився у розмірах, став двоповерховим.

Свідок ОСОБА_3 зазначив, що будівлю розбудовував особисто його батько і будинок значно збільшився у розмірах, з`явився другий поверх, будинок став значно просторнішим.

Розглядаючи спір між сторонами суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, що їх регулюють.

За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Пунктом другим Порядку ліцензування певних видів господарської діяльності у будівництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1396 від 05.12.2007 р. (в редакції станом на 06.02.2009 р.) визначено, що юридична особа та фізична особа (підприємець) - суб`єкти господарської діяльності, що мають намір провадити будівельну діяльність, повинні отримати ліцензію згідно з цим Порядком.

Ліцензійні умови провадження будівельної діяльності (вишукувальні та проектні роботи для будівництва, зведення несучих та огороджуючих конструкцій), затверджені спільним Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва та Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 112/182 від 13.09.2001 р. (зареєстровані в Міністерстві юстиції України 08.11.2001 р. за № 939/6130), які діяли станом на 06.02.2009 р., встановлюють, що до будівельної діяльності, яка підлягає ліцензуванню, відносяться, зокрема, архітектурне та будівельне проектування, будівельні та монтажні роботи, зведення несучих та огороджуючих конструкцій будівель та споруд (в тому числі житлових).

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009 р., на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути, зокрема, забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009 р., на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), державне регулювання у сфері містобудування полягає, зокрема, в: наданні вимог щодо урахування державних інтересів під час розроблення містобудівної документації; проведенні експертизи містобудівної документації та комплексної державної експертизи проектів конкретних об`єктів; контролі за дотриманням законодавства у сфері містобудування, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови населених пунктів, вимог вихідних даних, затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об`єктів, раціональним використанням територіальних і матеріальних ресурсів при проектуванні та будівництві.

Згідно ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009р.), реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Будівництво об`єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. Це право ради можуть делегувати відповідним виконавчим органам. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 07.06.2018р. та на 20.12.2019р.), реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Порядок проведення будівництва і державного контролю за порядком здійснення будівельних робіт встановлений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлена

Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22.09.2004 р., прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об`єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Проект на будівництво чи будівельний паспорт житлового будинку не замовлявся і не складався, повідомлення чи декларації щодо виконання підготовчих робіт, виконання будівельних робіт та готовність до експлуатації начебто збудованого спірного житлового будинку у встановленому законодавством порядку не готувались і до уповноважених державних контролюючих органів не подавались.

Належних та допустимих доказів виконання цих обов`язкових дій і введення житлового будинку в експлуатацію у встановленому законодавством порядку Позивачем ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції надано не було в порушення приписів статті 81 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний жилий будинок є не об`єктом незавершеного будівництва, а самочинно збудованим об`єктом. Ці об`єкти цивільних правовідносин мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання. У зв`язку з цим, визнання права власності на нього також не передбачене законодавством.

Незавершеним будівництвом слід вважати недобудований чи неприйнятий у встановленому законодавством порядку в експлуатацію об`єкт, якщо його будівництво було розпочато на відведеній для цього земельній ділянці, за наявності дозвільних документів на початок будівництва та у відповідності до складеного та погодженого відповідно до законодавства проекту будівництва.

При недотриманні будь-якої з вищевказаних умов будь-яке будівництво є самочинним.

На необхідність чітко розрізняти незавершене будівництво та самочинно збудований об`єкт вказав Касаційний Господарський суд у складі Верховного суду у своїй Постанові по господарській справі № 916/633/19 від 18.12.2019 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 06.02.2009 р.) передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частина перша статті 376 Цивільного кодексу України (в діючий редакції) визначає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, судом вірно зазначено про те, що самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України.

В силу приписів ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, в свою чергу, передбачає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час розгляду справи Методичні рекомендації № 146 від 05.09.2003 р. скасовані Розпорядженням Кабінету міністрів України № 166-р від 10.03.2017 р., але вони діяли станом на 06.02.2009р., тобто станом на момент винесення ухвали про затвердження Шевченківським районним судом м. Запоріжжя мирової угоди, відповідно до якої відповідач набула право власності на перебудоване і переобладнане нерухоме майно.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що не може бути визнаним право власності, в тому числі право спільної сумісної власності, на об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

В розумінні ст. 376 ЦК України в будь-якому випадку, позовні вимоги такого роду витікають з наявності або відсутності права власності і суд, приймаючи рішення щодо розподілу спільного майна подружжя, зобов`язаний встановити факт наявності саме права власності на майно, яке підлягає розподілу.

Таким чином, питання наявності або відсутності права власності є основним питанням, а всі інші - похідними та залежними від основного.

Висновки Верховного Суду пояснюють про те, що у разі, якщо річ в позовній заяві йде про розподіл спільного майна подружжя, сторони перш за все мають на меті саме визнання права власності. І в тому випадку, коли предметом спору є самочинно збудоване майно, суди зобов`язані також звертає увагу на ту обставину, що позовною вимогою позивача є саме визнання права спільної сумісної власності на самочинно збудоване майно. Таким чином, можливе задоволення позову з саме таким формулюванням позовних вимог прямо суперечить ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу У країни.

Посилання скаржника на те, що після розлучення він фактично проживав з відповідачем однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах. Втім, вказане твердження скасовується копією позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 в які зазначено, що шлюб розпався з квітня 2009р., оскільки шлюбні відносини припинено. Аналогічна інформація про дату фактичного припинення шлюбу зазначена в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2010 р. по цивільній справі № 2-6400/2010.

Актовий запис про розірвання шлюбу вчинений 16.10.2010 року, що також спростовує факт проживання однією сім`єю позивача і відповідача у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу, що підтверджується відповіддю Ленінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану вих. № 05/02-04-01-09.1 від 15.04.2016 р.

Судом встанволено, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не дали однозначних свідчень про те, що позивач і відповідач продовжували проживати однією сім`єю після розірвання шлюбу, вести спільне господарство, мати спільний бюджет та інше. Вони навіть не знали, що шлюб припинено. Це свідчить про те, що вони не були достатньо близькими знайомими позивача та відповідача, щоб знати про такі деталі їх життя. Пояснення свідка ОСОБА_3 суд першої інстанції визнав упередженими. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки судовими рішеннями встановлена прихильність сина до батька, та упереджене ставлення до матері.

Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Саме ці обставини мають встановлюватись судом, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю з квітня 2009р.

Враховуючи те, що з квітня 2009 року позивач і відповідач не проживали однією сім`єю і не підтримували фактичних шлюбних відносин, у них не виникло права спільної сумісної власності на будь-яке майно, яке було набуте в період з квітня 2009 року і по момент подання позовної заяви по цій цивільній справі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано доказів того, що в організації, що має відповідну ліцензію, було замовлено та складено проект перебудівництва спірного житлового будинку; проект перебудівництва проходив експертизу в організації, що має відповідну ліцензію; будівництво здійснювала особа, яка має для цього відповідну ліцензію; укладення будь-якого договору на відбудову жилого будинку; наявності платіжних документів щодо оплати позивачем будівництва та придбання будівельних матеріалів; отримання будь-яких дозвільних документів, які б надавали право на початок і подальше здійснення будівельних робіт; введення перебудованого жилого будинку в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що висновок експерта № 2388 від 07.06.2018 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, складений поза межами цієї цивільної справи (позов пред`явлено до суду 20.12.2019 року) і не має до неї ніякого відношення; у висновку експертизи взагалі не висвітлюється питання стосовно того, чи відповідає реконструкція будинку законодавству та всім встановленим в Україні будівельним нормам.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлені всі обставини, що мають значення для справи.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: