Справа № 490/1967/21
н/п 2/490/2954/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Киричука В.В., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

19.03.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В позовній заяві ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: будинок АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованої прибудови літ. "А", площею 20,4 кв.м.

В обгрунтування зазначає, що земельна ділянка та будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві сумісної часткової власності їй - позивачці та її брату - відповідачу по 1/2 кожному, як спадкоємцям після смерті їх батька ОСОБА_3 .

Між власниками існує спір щодо порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою.

Зазначає, що самочинно побудована позивачем прибудова до будинку літ. "А", площею 20,4 кв.м. порушує її права, як співвласника на користування своїм майном, за такого з посиланням на приписи статтей 15, 376, 386, 391 ЦК України, 103, 152 ЗК України просить суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: будинок АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовану прибудову літ. "А", площею 20,4 кв.м. до будинку АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

19.03.2021 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.02.2021 року відкрито загальне позовну провадження у справі за вказаним позовом.

30 червня 2021 року на адресу надійшли заперечення відповідача, в яких він просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що суперечки щодо права власності на будинок АДРЕСА_1 не існує.

Вказує, що рішеннями судів встановлено, що прибудову літ. "А", площею 20,4 кв.м. до будинку АДРЕСА_1 будував не він, вона не є незаконною та вказана прибудова є спільною його з позивачкою, як співвласників.

Зазначає, що газопровід був в аварійному стані та за заявою позивачки був відімкнутий від мережі газопостачання.

На підтвердження своїх заперечень надав суду копії судових рішень у справах №490/7049/16 та 814/4265/15-а.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, вказував на його недоведеність та безпідставність, посилався на судові рішення у справах №490/7049/16 та 814/4265/15-а, якими доведено законність його дій.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року по справі №490/10517/15-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , а також зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 : визнано за кожною із сторін право власності на 1/2 частку житлового будинку будинку АДРЕСА_1 як за спадкоємцем за законом першої черги в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

19 вересня 2016 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :13:062:0002, площею 0,1000 га, що розташована по по АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також в даному свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/2 (одну другу) частку спадкового майна вже видано ОСОБА_2 29 березня 2016 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2019 року по справі №490/7049/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності було задоволено частково.

Постановлено виділити в натурі у власність ОСОБА_2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ), пл. 15,1 кв.м., вартістю 13 313грн; а також надвірні узаконені господарські будови загальною вартістю 53 843 грн.: сарай літ. «К», пл.9,5 кв.м. - 3 071 грн.; сарай літ. «Д», пл.9 кв.м. - 1 100 грн.; сарай літ. «Л», пл. 6,4 кв.м. - 2146 грн.; літню кухню літ. «Ж», пл. 32 кв.м. - 22 690 грн.; тамбур до літньої кухні лат. «Ж'», пл. 4,8 кв.м. -1 780 грн.; сарай літ. «Е», пл. 14,3 кв.м. - 2 643 грн.; 1/2 частина вбиральні літ. «М», пл. 0,5 кв.м. - 846 грн.; 1/2 частина огорожі №1, 2, 4, 5, 6, 7 - 1 389 грн.; 1/2 частина басейну №3 - 565 грн.; 1/2 частина замощення №І - 2 000 грн. відповідно до третього варіанту висновку №125-096 судової будівельно-технічної експертизи від 30 грудня 2016 року, який міститься у матеріалах цивільної справи №490/7049/16-ц.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 січня 2020 року по справі №490/7049/16-ц Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог про виділ частки у домоволодінні скасовано, постановлено в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки домоволодіння, що є у спільній частковій власності, відмовлено.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 29.02.2016 року (інвентарна справа №667, реєстровий номер №376) до складу домоволодіння входять наступні узаконені будови: житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ «а» - 1955 р. побудови, у складі приміщень: 1-1 коридор (площа 6,0 кв.м.), 1-2 коридор, 1-3 житлова кімната, 1-4 кухня, 1-5 житлова кімната загальною площею 46,6 кв.м., та надвірні узаконені господарські споруди, а саме: сараї (літ Б, Д, Е, К, Л, Н, С), літня кухня (літ. Ж), тамбур до літньої кухні (літ. Ж), баня (літ З), вбиральня (літ. М), огорожа (№1, 2, 4, 5, 6, 7), басейн (№3), замощення (№І).

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 30.01.2017 року (інвентарна справа №667, реєстровий номер №376) до складу домоволодіння входять наступні узаконені будови: житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ «а» - 1955 р. побудови, у складі, 1-2 коридор, 1-3 житлова кімната, 1-4 кухня, 1-5 житлова кімната загальною площею 46,6 кв.м., та надвірні узаконені господарські споруди, а саме: сараї (літ Б, Д, Е, К, Л, Н, С), літня кухня (літ. Ж), тамбур до літньої кухні (літ. Ж), баня (літ З), вбиральня (літ. М), огорожа (№1, 2, 4, 5, 6, 7), басейн (№3), замощення (№І). В примітках зазначено, що самочинно збудовано в 2016 році нежитлову прибудову літер "А1", площа забудови 23,6 кв.м., загальна площа 20,4 кв.м. - у користуванні ОСОБА_2 .

Таким чином, в 2016 році відповідачем ОСОБА_2 було здійснено самочинне будівництво на місці коридору площею 6,0 кв.м. нежитлову прибудову літер "А1", площа забудови 23,6 кв.м., загальна площа 20,4 кв.м.

Як вбачається з листів Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 13.11.2015 за №1014-6488-15 та від 20.09.2016 за №1014-6792-16 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 188-42 КУпАП.

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 вересня 2016 року по справі №814/4265/15-а визнано протиправними та скасувано постанови Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області про накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 24 листопада 2015 року № 291, від 05 січня 2016 року № 2 та від 16 червня 2016 року без номера.

Визнано незаконними та неправомірними дії посадових осіб Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області - заступника начальника Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області Міхєєва І.Є. та головного інспектора будівельного нагляду Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області Савчука О.С. відносно ОСОБА_2 .

Таким чином, судом встановлено, що між співвласниками нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :13:062:0002, площею 0,1000 га, що розташована по по АДРЕСА_1 , позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , існує спір щодо порядку користування вказаним майном.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1 - 4 статті 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами 1 та 2 статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Здійснення права спільної часткової власності унормовано статтею 358 ЦК України, згідно з якою право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням.

Згідно статтті 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини 1 статті 88 Земельного Кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частин 1-5 статті 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Статтею 375 ЦК України встановлено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

При цьому, частинами 1 та 2 статті 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 4 статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до п.п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 81 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Окрім того, Верховний Суд вже неодноразово розглядав аналогічні справи, та у постановах за наслідками розгляду цих справ Верховний Суд сформулював такі висновки:

- відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови;

- у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою, при цьому, суд зауважує, що в порушення вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги тим, що самочинне будівництво призвело до відключення газопостачання та електропостачання, проте вказане не підтверджується наданими доказами.

Крім того, жодного судового рішення про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 , який здійснив будівництво, провести відповідну перебудову, яке б передувало вимогам позивачки ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва, і невиконання цього рішення свідчило би про відмову відповідача провести таку перебудову, до суду позивачкою не надано.

Не приймаються судом до уваги з підстав їх недоведеності і доводи позивачки про те, що відповідачем ОСОБА_2 здійснено самочинне будівництво на її (позивачки) земельній ділянці, з огляду на те, що земельна ділянка кадастровий номер :13:062:0002, площею 0,1000 га, що розташована по по АДРЕСА_1 належить по 1/2 частці позивачці та відповідачу та виділ в натурі зазначеної земельної ділянки між співвласниками не проводився.

Крім того, позивачкою за даним позовом вимог про зобов`язання відповідача, який здійснив будівництво, провести відповідну перебудову, не пред`являлося, заяв про призначення експертизи щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва в судовому засіданні не заявлялося, більш того, позивач вважала недоцільним та непотрібним проведення у справі будь-яких технічних та інших експертиз.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, судом відзначається, що принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким чином, суд зазначає, що належних доказів того, що наявність спірного будівництва місці коридору площею 6,0 кв.м. нежитлову прибудову літер "А1", площа забудови 23,6 кв.м., загальна площа 20,4 кв.м в будину АДРЕСА_1 порушує права позивачки, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача у проведенні перебудови шляхом приведення будинку у відповідність до норм ДБН, позивачка не надала. Позовні вимоги заявлені позивачкою саме в контексті знесення самочинного будівництва, які, на переконання суду, є передчасними.

З урахуванням вищевикладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позивачкою позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає недоведеними вимоги позивачки ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: будинок АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованої прибудови літ. "А", площею 20,4 кв.м., що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: будинок АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованої прибудови літ. "А", площею 20,4 кв.м., залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін