Справа № 144/695/21
Провадження № 22-ц/801/63/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 рокуСправа № 144/695/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: приватне підприємство «ЗІС»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «ЗІС» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Бондарук О.П. повний текст судового рішення складено 05 листопада 2021 року,

встановив:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «ЗІС» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_2 отримав у спадщину земельну ділянку площею 2,1851 га, з кадастровим номером :01:000:0190, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя вказана земельна ділянка була передана його батьком в оренду ПП «ЗІС» на підставі договору оренди землі від 19 червня 2011 року, укладеного між спадкодавцем ОСОБА_2 та відповідачем.

В подальшому 07 травня 2010 року у вказаний договір було внесено зміни, якими термін дії договору було продовжено до 2025 року та збільшено розмір орендної плати. Вказує, що після спадкування земельної ділянки у 2016 році жодного разу орендної плати від ПП «ЗІС» не отримував.

За позицією позивача, відповідачу достеменно відомо, що з 2016 року власником спірної земельної ділянки являється саме ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_2 , оскільки з 17 березня 2016 року в провадженні Теплицького районного суду Вінницької області перебувала справа за позовом його довірителя до ПП «ЗІС», третя особа Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі про визнання договору оренди землі недійсним.

Враховуючи той факт, що ПП «ЗІС» неналежно виконує умови договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати, що в свою чергу є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, він змушений вимагати розірвання такого договору та стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 3179,58 грн.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року позов представника позивача ОСОБА_1 адвоката Клінчикова Сергія Олександровича до ПП «ЗІС» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати, задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі в сумі 3179,58 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_2 908 гривень судового збору.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року мотивоване тим, що судом встановлено та визнано відповідачем, що заборгованість ПП «ЗІС» перед позивачем ОСОБА_1 з орендної плати за користування належної йому земельної ділянки складає 3179,58 грн. При цьому, не маючи можливості самостійно визначити коло спадкоємців померлого ОСОБА_2 та не отримавши передбачені ч.3 ст.148-1 ЗК України документи, орендар ПП «ЗІС» не мав можливості здійснювати виплату орендної плати за землю спадкоємцям померлого власника земельної ділянки, а ПП «ЗІС», в свою чергу, не могло самостійно, без врахування позиції орендодавця, вирішувати питання про зарахування орендної плати саме у грошовій формі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення, в відмовній його частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, а також здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції помилково вказав на необізнаність відповідача про особу, яка успадкувала спірну земельну ділянку, оскільки між вказаними сторонами з 2016 року існував спір про розірвання договору оренди земельної ділянки. На переконання заявника, місцевий суд помилково вважав 14 липня 2014 року моментом набуття права власності позивачем на земельну ділянку, а не дату набрання чинності рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 18 травня 2011 року у справі №2-319/11 про визнання права власності на земельну ділянку, а саме 18 червня 2011 року. Крім того вказує, що на момент набуття права власності, зокрема 18 червня 2011 року, вимоги ч. 3 ст. 148-1 ЗК України, були відсутні. Вважає, що систематична несплата орендної плати за договором є достатньою підставою для його розірвання. В матеріалах справи міститься документ, що підтверджує обсяг наданих послуг виконаних робіт та їх вартість згідно укладеного договору з адвокатом.

03 грудня 2021 року від представника відповідача ПП «ЗІС» адвоката Притули В.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову. Вказує, що в силу ст. 182 ЗК України, набуття права власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, а тому право власності на спірну земельну ділянку виникло після такої реєстрації, зокрема 14 липня 2014 року, тобто на час існування вимоги ч. 3 ст. 148-1 ЗК України. Вважає, що дії ОСОБА_1 були направлені не на отримання орендної плати в ПП «ЗІС» за договором оренди землі №188, а на навмисне ухилення від отримання орендної плати та на створення навмисних перешкод у виплаті орендної плати ПП «ЗІС». Крім того, ОСОБА_1 жодного разу не звертався до ПП «ЗІС» з претензіями з приводу невиплати орендної плати за період 2014-2020 року.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржує лише в відмовній частині, зокрема, відмови у вимозі про розірвання договору оренди землі № 188 укладеного 19 квітня 2006 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 та стягнення судових витрат, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечень викладених у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 19 квітня 2006 року між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича Івана Станіславовича було укладено договір оренди землі №188, за умовами якого ОСОБА_2 передав в оренду ПП «ЗІС» належну йому згідно Державного акту серії ЯА № 230055 від 16 березня 2005 року (а.с. 14) земельну ділянку площею 2,1851 га, розташовану на території Петрашівської сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років. Договір зареєстрований в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 серпня 2006 року за №13 (а.с. 10).

07 травня 2010 року ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 було підписано зміни до договору оренди землі, зареєстрованого у Теплицькому районному відділі ДП «Центр ДЗК» за № 13 від 09 серпня 2006 року, відповідно до яких термін дії договору було продовжено до 2025 року та збільшено розмір орендної плати (а.с. 12).

Зі слів представника позивача у 2010 році ОСОБА_2 помер.

Позивачу по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0190, площею 2,1851 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, на підставі рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 18 травня 2011 року у справі № 2-319/11, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 257119146 від 19 травня 2021 р. (а.с. 39-40).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Свобода договору включає, серед іншого, право сторін змінювати, розривати або продовжувати чинність укладеного ними договору.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, зокрема у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким законом є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 31 якого, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.

З поміж цього, відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.

За правилами частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Тобто, зазначені положення закону вимагають саме систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 709/1089/17 (провадження №61-12745сво18) зроблено висновок, що: "застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже робила правовий висновок щодо поняття систематичності несплати орендної плати, що є підставою для розірвання договору.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора.

Зазначена норма надає за певних умов право добросовісному кредитору вимагати свій обов`язок іншим шляхом, ніж надання орендної плати особисто орендодавцю. Однак, зазначені положення не свідчать про обов`язковість таких дій, а лише регламентують можливу поведінку орендаря та нотаріуса. Винна поведінка, яка є підставою для припинення правовідносин, кореспондується з обов`язком та небажанням його виконувати на умовах, визначених договором. Відсутність у договорі обов`язку перерахування коштів на депозит нотаріуса, крім визначеного законом лише такого права, та нездійснення орендарем таких дій, не може бути безумовною підставою для розірвання договору, а лише тягне за собою виплати цих сум.

На думку суду, відсутні підстави вважати, що дії відповідача щодо невиплати орендної плати були недобросовісними.

Так, матеріали справи свідчать, що невиплата орендної плати була обумовлена смертю орендодавця та відсутністю даних про спадкоємця померлого.

Згідно з ч.5 ст.31 Закону України «Про оренду землі» особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України.

У частині 3 ст.148-1 ЗК зазначено, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).

Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Покликання ж позивача в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що у нього не виникло обов`язку передбаченого ч. 3 ст. 148-1 ЗК України, оскільки моментом набуття права власності на спірну земельну ділянку є 18 червня 2011 року, дата набрання чинності рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 18 травня 2011 року у справі №2-319/11 про визнання права власності на земельну ділянку, зза ОСОБА_1 , а не дата державної реєстрації цього права 14 липня 2014 року, є непереконливим та спростовується наступним.

Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України, в редакції Закону № 1066-VI від 05 березня 2009 року, які набули чинності, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналогічна норма закріплена в ч. 1 ст. 182 ЦК України, в редакції від 11 лютого 2010 року, що набула чинності, яка вказує, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 було зареєстровано 14 липня 2014 року о 13:45:57, тобто на час існування ч. 3 ст. 148-1 ЗК України.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1 зобов`язаний був, після набуття права власності на земельну ділянку, тобто з 14 липня 2014 року, протягом одного місяця повідомити відповідача ПП «ЗІС» щодо такого, в порядку ч. 3 ст. 148-1 ЗК України.

Проте, позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження факту належного повідомлення орендаря про зміну власника орендованої земельної ділянки та/або відсутності такого обов`язку.

При цьому, пунктом 9 договору оренди землі №188 від 19 квітня 2006 року сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 1,5% нормативної грошової оцінки (в подальшому змінено на 3%) нормативної грошової оцінки земельної ділянки, або продукцією на дану суму, якщо зерном, то не менше п`яти центнерів (а.с. 10-11).

Тобто, умовами договору встановлена альтернатива, за бажанням орендодавця, отримати орендну плату за землю або в грошовій формі, або продукцією.

Таким чином, ПП «ЗІС» не могло самостійно, без врахування позиції орендодавця, вирішувати питання про зарахування орендної плати саме у грошовій формі.

А тому, невиплата відповідачем орендної плати в даному випадку не може тлумачитись як систематична несплата орендної плати, оскільки позивачем створені штучні підстави для розірвання договору оренди, а саме, ОСОБА_1 жодного разу не звертався до ПП «ЗІС» з претензіями з приводу невиплати орендної плати за період 2014-2020 року.

За таких обставин суд попередньої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині розірвання договору оренди землі № 188 укладеного 19 квітня 2006 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 .

Вказані обставини вірно оцінені судом попередньої інстанції із наданням відповідних висновків, які не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Покликання в апеляційній скарзі, щодо обізнаності відповідача про особу, яка успадкувала спірну земельну ділянку, оскільки між вказаними сторонами з 2016 року існував спір про розірвання договору оренди земельної ділянки не заслуговує на увагу, так як, факт обізнаності відповідача про особу, яка успадкувала спірну земельну ділянку не звільняє позивача від обов`язку визначеного ч. 3 ст. 148-1 ЗК України.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу є непереконливими та такими що не спростовують висновків місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У позовній заяві представник позивача ОСОБА_1 адвокат Клінчиков С.О. просив здійснити розподіл витрат на правничу допомогу в сумі 15000 грн.

На підтвердження витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу адвокат надав угоду про надання правової допомоги від 04 березня 2021 року; ордер на надання правової допомоги Серія ВН № 170458 від 29 березня 2021 року; розрахунок-опис, в якому детально наведено опис робіт які надаються адвокатом, зокрема, вивчення документів 1000 грн., складання позовної заяви 5000 грн., витрати на приїзд в Теплицький районний суд (мінімум 3 рази) 1000 грн., ведення справи в суді 8000 грн.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Документів, що свідчать про оплату ОСОБА_1 гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку адвокатом Клінчиковим С.О. не надано.

Враховуючи викладене, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витат на правову допомогу у зв`язку із недоведеністю.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 грудня 2021 року в справі № 727/1885/14 (провадження № 61-4766св21).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета