Справа № 369/2535/21
Провадження № 2/369/937/22
РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1) та ОСОБА_3 (далі - відповідач 2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , мотивуючи його тим, що позивач є власником Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 та інша Ѕ частини будинку належить ОСОБА_4 .

Також позивач зазначає, що його Ѕ частина будинку була подарована йому відповідачем ОСОБА_2 згідно договору дарування від 28.03.2013 року.

Тому відповідачами у справі є ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 .

Як зазначає позивач, відповідачі зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 , але фактично не проживають в ньому з 2011 року. Їх місце проживання йому не відомо.

Відсутність тривалий час відповідачів за вищевказаною адресою підтверджується актами депутата Боярської міської ради Старковою О.І. за підписами сусідів, показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Оскільки реєстрація відповідачів в будинку АДРЕСА_1 , який на Ѕ належить позивачу на праві власності, створює перешкоди в користуванні житлом, просив суд визнати відповідачів у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком за вищевказаною адресою.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.10.2021 року цивільну справу №369/2535/21 прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.11.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

20.01.2022 позивач, через канцелярію Києво-Святошинського районного суду Київської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання 20.01.2022 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивач є власником Ѕ житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування Ѕ житлового будинку від 28.03.2013, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1721506.

Тим самим, позивач ОСОБА_1 , є власником Ѕ частини вищевказаного житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які не є родичами позивача.

Позивач посилається на те, що у зв`язку з не проживанням відповідачів в будинку, останні втратили право користування спірним будинком, оскільки вони не являються власниками чи співвласниками вищевказаного будинку.

Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підтвердження свого права власності на спірний житловий будинок, позивач надав суду копію витягу з Державного речових прав на нерухоме майно від 28 березня 2013 року, відповідно до якого позивач є власником будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом ч.1 ст.156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014 року та від 16 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На спростування доказів позивача відповідачем не подано жодного доказу.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту.

Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин понад рік, тому згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом.

Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачі в силу закону втратили право користування житлом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про його право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Судові витрати відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 104, 105, 110, 112 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 454 (чотириста п`ятдесят чотири гривні) 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 454 (чотириста п`ятдесят чотири гривні) 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.В. Янченко