Дата документу 13.01.2022 Справа № 937/3851/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 937/3851/20 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
Провадження №22ц/807/242/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Бєлки В.Ю.

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначав, що 03 жовтня 2016 року він надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3500 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути після продажу спадкової квартири або в строк 13 місяців від дати цієї розписки.

Проте, ОСОБА_1 не виконав свої боргові зобов`язання, станом на 01 червня 2020 борг не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу, згідно розписки від 03 жовтня 2016 року, у розмірі 3500 доларів США, що еквівалентно 94039,75 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 940,40 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу, згідно розписки від 03 жовтня 2016 року у розмірі 3500 доларів США, що еквівалентно 94039,75 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 940,40 грн.

Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, та доведеності ОСОБА_2 факту укладення договору позики від 03 жовтня 2016 року, оскільки наявна в матеріалах справи розписка підтверджує факт укладання між сторонами договору позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав у позивача в борг 3500 доларів США. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором позики від 03 жовтня 2016 року та повернув грошові взяті у борг, в матеріалах справи відсутні.

На вказане рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано і не враховано обставини, які мають істотне значення для справи, в оскарженому рішенні не наведено мотивів та не встановлено справжньої правової природи укладеного між сторонами договору. Суд дійшов помилкового висновку про укладення договору позики. При цьому, ключовим правовим питанням в цій категорії спорів є з`ясування дійсної правової природи розписки, тобто того, чи є вона за своїм змістом борговим документом, який підтверджує наявність зобов`язань за договором позики та не мотивував це в своєму рішенні. Розписка не є безспірним документом, що підтверджує боргові зобов`язання. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

ОСОБА_1 зазначає, що ніякого договору позики з позивачем не укладав і гроші у сумі 3500 доларів США не отримував. Суд не з`ясував спільну волю сторін на укладення саме договору позики. В розписці не зазначено, що гроші взяті саме в борг, не зазначена дата взяття грошей, місце складання цієї розписки, в розписці відсутні ідентифікуючі ознаки кожного із зазначених в ній осіб (паспортні, контактні дані тощо). В розписці не зазначений конкретний строк, дата повернення і що саме зобов`язана особа повернути. В розписці зазначено: «Обязуюсь вернуть после продажи наследственной квартиры или в срок 13 месяцев с даты данной расписки).» Однак, суд не з`ясував і не зазначив в своєму рішенні чи настав цей строк повернення.

Розписка, на яку послався суд в оскаржуваному рішенні, не відповідає умовам договору позики та вимогам цивільного законодавства і не може бути доказом укладення між мною і позивачем договору позики. Виходячи з буквального тлумачення розписки не слідує, що ОСОБА_1 уклав з позивачем договір позики. В розписці не зазначено, що позивач передав скаржнику грошові кошти в борг. Більш того судом не надано мотивованої оцінки аргументу, про те, що відсутній реальний факт передачі позивачем грошей, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі ним коштів, тобто окрім розписки, яка не відповідає умовам договору позики і не може бути допустимим доказом, факт передачі позивачем грошових коштів нічим іншим не підтверджується.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року без змін. Позивач зазначає, що факт укладення сторонами договору позики підтверджується розпискою від 03 жовтня 2016 року, оригінал якої був наданий під час судового розгляду справи та міститься у матеріалах справи. Зі змісту цієї розписки вбачається, що позичальник ОСОБА_1 03 жовтня 2016 року взяв саме в борг у позивача ОСОБА_2 гроші у сумі 3500 доларів США, які зобов`язався повернути після продажу спадкової квартири, або в строк 13 місяців від дати даної розписки. Також, цією розпискою відповідачем засвідчено, що гроші були отримані ним у повному обсязі. Таким чином, судом першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні, у повній мірі враховані правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 листопада 2015 у справі № 6?1967цс15, Верховного Суду, викладені у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 748/2436/16-ц, на які ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі.

Крім вищенаведеного, ОСОБА_2 у відзиві також зазначає, що за підготовку відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , позивачем 27 листопада 2021 року було сплачено адвокату Кисіль В.І. за надання правничих (правових) послуг 1000 грн., що підтверджується квитанцією № 4 від 27 листопада 2021 року. Текст цього Відзиву ОСОБА_2 було узгоджено та підписано для його направлення до суду апеляційної інстанції, що підтверджується актом виконання робіт від 27 листопада 2021 року. Отже, загальна сума витрат ОСОБА_2 за надання правничої (правової) допомоги на стадії апеляційного провадження складає 1000 грн., яку він просить стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З матеріалів справи вбачається, а саме з оригіналу розписки, що 03 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі укладено договір позики, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 3500 доларів США, та зобов`язався їх повернути після продажу спадкової квартири або у строк 13 місяців з дати цієї розписки. Також у розписці ОСОБА_1 зазначено, що грошові кошти ним отримано у повному обсязі (а.с. 69).

Будь-яких доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом ОСОБА_1 засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Встановивши, що у позивача ОСОБА_2 наявний був оригінал боргової розписки, що знаходився в матеріалах справи, а відповідач не довів факту повернення боргу, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 94039,75 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що складена ОСОБА_1 розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення, не підтверджує факт передачі грошових коштів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Отже, складаючи вказану розписки і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Окрім того, посилання ОСОБА_1 на те, що грошові кошти ним не отримувались, також спростовуються змістом боргової розписки, в якій зазначено про те, що ОСОБА_3 кошти отримав у повному обсязі.

Доводи скаржника про відсутність у розписці конкретного строку повернення коштів також спростовуються її змістом.

При цьому, відсутність у розписці паспортних та контактних даних сторін договору не є підставою для відмови у позові. Також не заслуговують на увагу посилання скаржника на те, що у розписці не зазначено про отримання грошових коштів саме у борг, оскільки в тексті розписки ОСОБА_1 зазначено про зобов`язання повернути отримані кошти.

Посилання ОСОБА_1 на висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15, та у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведених справах зроблені за встановлення інших фактичних обставин. Зміст розписок у наведених постановах суттєво відрізняється від розписки, складеної ОСОБА_1 , зокрема, у справі № 6-1967цс15 в розписці міститься посилання про отримання грошових коштів для викупу земельної ділянки, а розписка по справі № 369/3340/16-ц не містить відомостей щодо отримання грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, при вирішенні справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Вирішуючи питання про компенсацію судових витрат, понесених ОСОБА_2 на стадії апеляційного провадження, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Так, з матеріалів справи вбачається, що довіреністю від 11 травня 2020 року, ОСОБА_2 уповноважив адвоката Кисіля В.І. представляти його інтереси та вести від його імені справи, зокрема, в суді апеляційної інстанції (а.с.16).

З акту приймання-передачі наданих послуг від 27 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_4 було надано ОСОБА_2 послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу на суму у розмірі 1000 грн. З оригіналу квитанції № 51 від 27 листопада 2021 року також вбачається, що ОСОБА_2 сплачено адвокату за надання правничих послуг 1000 грн. (а.с. 149).

Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу, здійснені ОСОБА_2 , є документально підтвердженими.

ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим частиною п`ятою статті 137 ЦПК України, щодо надання клопотання про зменшення судових витрат, не скористався.

За таких обставин, апеляційний дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: