Справа № 127/2329/21
Провадження № 22-ц/801/120/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокуСправа № 127/2329/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ліннік Я.С.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2021 року, ухвалені суддею Вінницького міського суду Вінницької області Жмудь О.О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу № 86 від 02.11.2020 «Про простій на підприємстві для ОСОБА_1 на час карантину» та стягнення частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.09.2020 по 30.09.2020 включно в сумі 113,32 грн.; частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2020 по 06.10.2020 в сумі 1141,27 грн.; частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2020 по день прийняття судом рішення; невиплачені відпускні за відпустку з 07.10.2020 по 30.10.2020 в сумі 679,88 грн.

Позовна заява мотивована тим, що в порядку переведення з відокремленого структурного підрозділу «Промсервіс 45» ДП «45 експериментальний механічний завод» позивач був прийнятий на посаду начальника цеху №3 ДП «45 ЕМЗ». Наказом від 08.10.2018 №203к його було звільнено з посади начальника цеху №3 ДП «45 ЕМЗ» у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників згідно п.1.ст.40 КЗпП України.

Позивач зазначає, що постановою Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 його поновлено на посаді начальника цеху N 3 ДП «45 експериментальний механічний завод» з 09.10.2018 та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 88 135, 38 грн. Після чого, 05.10.2020 начальник відділу кадрів ДП «45 ЕМЗ» ознайомила позивача з наказом від 25.09.2020 №129к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та внесла відповідний запис у трудову книжку.

Наказом від 02.11.2020 № 86 «Про простій на підприємстві для ОСОБА_1 на час карантину» позивачу оголошено простій з 02.11.2020 до стабілізації ситуації в Україні та припинення обставин, що викликали простій, з урахуванням відповідних рішень органів державної влади щодо припинення карантинних заходів. ОСОБА_1 зазначає, що встановлення простою на час карантину є незаконним, оскільки метою оголошення позивачу простою стало: «введення карантину через загрозу епідемії коронавірусної інфекції в Україні, для недопущення поширення Covid-19 та враховуючи інші причини не пов`язані з виною працівника».

Відповідно до вищевказаного закону та постанови КМУ № 641 від 22.07.2020 «заборонено проведення дискотек, робота розважальних закладів (нічних клубів), діяльність закладів громадського харчування (ресторанів, кафе, барів, закусочних, їдалень, кафетеріїв, буфетів тощо) з організацією дозвілля, робота після 22-ї та до 7-ї години суб`єктів господарювання з надання послуг громадського харчування (ресторанів, кафе, барів, закусочних, їдалень, кафетеріїв, буфетів тощо), крім діяльності з надання послуг громадського харчування із здійсненням адресної доставки замовлень та замовлень на винос та інші. Таким чином, вказаними нормативно-правовими актами на період карантину припинялася діяльність суб`єктів господарювання, які займалися вищезазначеними видами діяльності.

Позивач вказує, що згідно п. 2.2 статуту ДП «45 ЕМЗ», який затверджений наказом генерального директора ДК «Укроборонпром» від 22.03.2019 № 57, предметом діяльності підприємства є технічне обслуговування і ремонт автотранспортних засобів та інші види діяльності, які не пов`язані із видами діяльності на які поширюються карантинні заходи, що визначені постановою КМУ № 641 від 22.07.2020 року. Оголошення простою для позивача через запровадження карантину, не охоплюється поняттям відсутність організаційних або технічних умов для виконання трудових обов`язків працівником, що характерно для простою. Тому, встановлення карантину не є підставою для оголошення простою позивачу, так як, оголошення карантину не призвело до зупинення роботи ДП «45 ЕМЗ».

Оспорюваний наказ на переконання позивача носить дискримінаційний характер, адже прості було оголошено лише одному йому на підприємстві та він суперечить нормам Конституції України та приписам КЗпП України. Встановлення простою та зміна в оплаті його праці були здійснені без погодження з профспілковим комітетом підприємства, а саме профспілки «Відродження», членом якої він являється.

ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку із незаконністю наказу від 02.11.2020 № 86 «Про простій на підприємстві для ОСОБА_1 на час карантину» відповідач зобов`язаний оплатити позивачу частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обумовленого незаконним простоєм.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «45 експериментальний механічний завод» судові витрати, пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 200,00 гривень.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Не погодившись з рішенням суду та додатковими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення та додаткові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд першої інстанції під час розгляду справи не взяв до уваги докази, які надані позивачем. Крім того, судом не враховано, що протягом періоду з 02.11.2020 і по даний час на території України воєнний або надзвичайний стан не оголошувався, відповідний закон не приймався, тому Наказ № 86 «Про простій на підприємстві для ОСОБА_1 на час карантину» прийнятий з перевищенням наданих службових повноважень та обмежує позивача на працю. Також, матеріалами справи факт простою підприємства не підтверджується. Тому у відповідача не було правових підстав знижувати позивачу виплату заробітної плати протягом періоду з 02.11.2020 і по даний час до розміру 2/3 від посадового окладу.

Крім того скаржник вказує, що ухвалюючи додаткове рішення, суд не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема відповідач не надсилав позивачу копії доказів витрат, понесених на професійну правничу допомогу, тому заява подана з порушенням вимог ст.ст. 83, 134, 178 ЦПК України.

На апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7200,00 грн в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частково задоволенню з наступних підстав

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає частково.

Судом встановлено, що Наказом від 02.11.2020 № 86 «Про простій на підприємстві для ОСОБА_1 на час карантину» у зв`язку з введенням карантину через загрозу епідемії коронавірусної інфекції в Україні, для недопущення поширення Covid-19 та враховуючи інші причини не пов`язані з виною працівника встановлено початок простою для ОСОБА_1 з 02.11.2020 до стабілізації ситуації в Україні та припинення обставин, що викликали простій, з урахуванням відповідних рішень органів державної влади щодо припинення карантинних заходів; ОСОБА_1 дозволено бути відсутньому на роботі (робочому місці), перебуваючи вдома, до закінчення простою. Після повідомлення за допомогою засобів зв`язку про закінчення простою в умовах відсутності небезпеки для життя та здоров`я, зобов`язати ОСОБА_1 стати до роботи наступного робочого дня після повідомлення про закінчення простою; бухгалтерії оплачувати простій у розмірі 2/3 посадового окладу.

Ст.34 КЗпП України визначено, що простій- це зупинка роботи, викликана відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

За твердженням відповідача простій був викликаний запровадженням на території України карантину, який викликав відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, внаслідок чого відбулося зупинення роботи цеху, де працював позивач.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що цех №3, начальником якого є ОСОБА_1 , фактично не працював. Позивача було поновлено на роботі на посаду начальника цеха №3 на підставі рішення суду, в якому фактично працював лише позивач.

Вінницький апеляційний суд встановив , що позивач не довів в установленому ЦПК України порядку, що цех №3, начальником якого він являється, фактично працював у весь період простою.

Крім того позивач наголошував на тому, що простій на підприємстві було оголошено тільки відносно нього.

Натомість матеріали справи містять рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2021, яким встановлено, що простій на підприємстві на період обмежувальних карантинних заходів було запроваджено відносно і інших працівників підприємства (т. 2 а.с.189).

Із наказом № 86 від 02.11.2020 ОСОБА_1 ознайомлений у день його винесення 02.11.2020, що підтверджується позивачем у позовній заяві та його особистим підписом.

П.3 Наказу № 86 ДП «45 ЕМЗ» встановлено оплачувати простій у розмірі 2/3 посадового окладу, у зв`язку з відсутністю фінансової можливості оплачувати простій з розрахунку середньої заробітної плати.

Відповідно до витягу із штатного розпису зі змінами ДП «45 експериментальний механічний завод, який затверджений директором Чумаком М.Ф. та погоджений з профспілковим комітетом- головою профкому ОСОБА_2 позивачу, як начальнику цеху №3, був встановлений посадовий оклад в розмірі 9599,00 гривень, згідно коду за державним класифікатором професій ДК 003-2010 (т.2 а.с. 18) на підставі наказу від 25.09.2020 року №82 директора підприємства Чумака М.Ф.

Відтак є безпідставним посилання позивача, що зміна умов праці відбулася без погодження з профспілковим комітетом підприємства, яка є стороною колективного договору, який схвалений загальними зборами трудового колективу 28.03.2019 №11 та зареєстрованого Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради за №259 від 12.07.2019 року.

Дані докази є належними та допустимими, а тому приймається судом до уваги, адже спростовує твердження позивача щодо розміру його посадового окладу, який наполягав на тому, що розмір його посадового окладу був встановлений в розмірі 11171,00 гривень.

Профспілка «Відродження» ДП «45 експериментальний механічний завод», про яку вказує позивач у позові, не являється стороною колективного договору, не легалізована в установленому ст.16 ЗУ «Про профспілки, їх права та обов`язки та гарантії діяльності», не зверталась до існуючої профспілки з ініціативою щодо створення об`єднаного представницького органу, відтак у даної профспілки відсутні відповідні повноваження, визначені, як законом, так і колективним договором підприємства.

Виходячи із розміру посадового окладу, який був встановлений позивачу в розмірі 9599,00 гривень та копій фінансових документів (розрахункових листів), які були надані відповідачем в заперечення позову, Вінницький апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок з позивачем по платі відпускних за період з 07.10. по 30.10. 2020 року, заробітної плати за вересень та жовтень 2020 року були виплачені в повному розмірі, виходячи із посадового окладу, який був встановлений відповідно до наказу від 25.09.2020 №82 , про який зазначалося вище.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Оскільки, позивач фактично з 2018 року не відпрацював два повні місяці, то в розрахунок підприємством бралась сума визначена вказаним рішенням.

З акту інспекційного (невиїзного інспектування) № ВН 14131/199/АВ від 02.12.2020 проведеного управлінням Держпраці у Вінницькій області досліджувалось питання законності винесення вказаного спірного наказу відповідачем відносно позивача слідує, що наданими документами, на момент здійснення заходу контролю відсутня заборгованість із виплати заробітної плати перед працівниками ДП №45 «ЕМЗ», відповідно відсутні підстави для здійснення компенсації працівниками втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Із актом позивач був ознайомлений у день його складення 02.12.2020, що підтверджується особистим підписом та зауваження до нього позивачем не подавалось.

Тобто акт інспекційного відвідування не містить посилань щодо порушення відповідачем норм чинного законодавства, окрім строків виплати заробітної плати.

Даний акт також приймається Вінницьким апеляційним судом до уваги, адже також спростовує обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо невиплати йому в повному розмірі заробітної плати та відпускних.

Вінницький апеляційний суд, дослідивши матеріали і обставини справи приходить до висновку, що позивач не навів фактичних даних, які б підтверджували, що дискримінація мала місце, що вказує на безпідставність його вимог з посиланням на ч.2 с.81 ЦПК України, а відтак до уваги не приймається.

Відповідно до п. 1.1 Статуту ДП «45 експериментальний механічний завод», затвердженим Наказом ДК «Укроборонпром» № 57 від 22.03.2019, ДП «45ЕМЗ» є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром». У своїй діяльності Підприємство керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Концерну, нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, а також цим Статутом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача були наявні підстави для встановлення простою не з вини працівника з виплатою останньому заробітної плати в розмірі, не нижчому 2/3 встановленого ОСОБА_1 посадового окладу, що не суперечить положенню ч.1 ст.113 КЗпП України. А тому відсутні правові підстави для скасування наказу від 02.11.2020 № 86.

З урахуванням нведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Однак, в рішенні суду відсутня повна мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а тому мотивувальна частина рішення підлягає зміні в редакції цієї постанови.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ч.4 ст.376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, Вінницький апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки суд , ухвалюючи рішення по суті правильно зробив висновок про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з його безпідставністю , необґрунтованістю та недоведеністю.

Суд першої інстанції 24 листопада 2021 року ухвалюючи додаткове рішення виходив із того, що представником відповідача надано необхідні докази про понесення судових витрат в загальному розмірі 7 200,00 гривень. Зазначено, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката у цьому випадку є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Судом не було порушено норму ст. 141 ЦПК України, адже про розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідач подав до суду відповідну заяву в межах п`ятиденного строку, визначеного цією ж статтею.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом вірно було враховано розмір витрат, понесених відповідачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - договору про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом від 12.08.2021; - звіту (акту наданих послуг) від 10.11.2021 та платіжного доручення №1775 від 10.11.2021 про оплату гонорару в сумі 7 200,00 грн.

Суд першої інстанції достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно вирішив це питання, обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 200,00 гривень.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання в додатковому рішенні щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП «45 експериментальний механічний завод» суму у розмірі 7 200,00 гривень.

Колегія суддів наголошує на тому, що вирішуючи питання в додатковому рішенні від 25 листопада 2021 року щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції правильно посилаючись на п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України зазначив, що так як рішенням суду в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, тому судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Відтак, суд дотримався порядку визначеного ст.141 ЦПК України та обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги, що судом не надано належної оцінки тому, що платіжне доручення №1775 від 10.11.2021, не може бути належними доказом оплати гонорару, оскільки не є підтверджуючим документом реальної оплати саме зазначених послуг пов`язані з розглядом справи №127/2329/21, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Колегія суддів зазначає, що статтею 137 ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.

Такий правовий висновок викладений Верховним судом в постанові від 16 квітня 2020 року по справі №727/4597/19.

Отже, надане відповідачем платіжне доручення №1775 від 10.11.2021, яке міститься в матеріалах справи підтверджує факт отримання коштів адвоката від відповідача у розмірі 7 200,00 грн.

Інші приведені в апеляційній скарзі на додаткові рішення доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу в частині оскарження додаткових рішень залишити без задоволення, а додаткові рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало