Єдиний унікальний номер 237/683/21
Номер провадження 22-ц/804/144/22
Єдиний унікальний номер 237/683/21 Головуючий у 1 інстанції Черков В.Г.
Номер провадження 22-ц/804/144/22 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 237/683/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Черкова В.Г., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28.04.2007 року по 10.09.2020 року. За час перебування у шлюбі ними було придбане майно, а саме квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль ВАЗ 2110 державний номер НОМЕР_1 . Вартість квартири згідно звіту про оцінку майна №ИНАЦРР197231 становить 115000 грн. Вартість транспортного засобу складає 50000 грн. зазначила, що на теперішній час відповідач проживає у квартирі сам, позивачка та її дві доньки не мають можливості користуватися квартирою. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати їй виплатити 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 2110 державний номер НОМЕР_1 у сумі 25000,00 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 вересня 2021 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - майно, а саме: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - залишино у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частки кожному, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила частково скасувати рішення суду першої інстанції, та стягнути на її користь з відповідача 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 2110 державний номер НОМЕР_1 у сумі 25000,00 грн.

В обґрунтування зазначила, що спірний транспортний засіб було придбано у період спільного життя. Щодо розписки, наданої відповідачем про отримання грошових коштів у ОСОБА_3 у розмірі 70000 гр., то вона не була ознайомлена з її змістом та вважає, що її було складено з метою введення суду в оману. Зазначає, що розписка є неналежним доказом, та не відповідає вимогам ст. 1046-1047 ЦК України, які застосовуються до договору позики.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Відповідач зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, технічного паспорту на вказану машину він не має, що було зазначено у рішенні суду.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 165000 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про її користь з відповідача 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 2110 державний номер НОМЕР_1 у сумі 25000,00 грн. в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

21 квітня 2020 року до Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 було подано позовну заяву про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 вересня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі- продажу, №988 від 11.09.2013 року належить ОСОБА_2 .

Інформації щодо належності ОСОБА_2 автомобілю ВАЗ 2110 державний номер НОМЕР_1 сторонами не надано.

Згідно листа територіального сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області 31/5-1444-2046 від 14.07.2021 року згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, держателем якого є МВС України, станом на 13.07.2021 року, дані щодо реєстрації автомобіля з номером НОМЕР_1 в реєстрі відсутній.

Відповідачем надано розписку, згідно якої він 12 березня 2020 року взяв у борг від ОСОБА_3 70000,00 грн. для покупки автомобілю з зобов`язанням повернути гроші до грудня 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог у оскаржуваній частині та зазначив, що доказів на підтвердження того, що відповідачем було придбано автомобіль матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст.368 ЦК України майно, придбане подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом.

Для визнання майна, придбаного в період шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності подружжя, немає значення на ім`я кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог ст.69, 70, ч.5 ст.71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Як зазначив Пленум Верхового суду України в п.п.22, 23, 24, 25 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, при розгляді справи про розподіл спірного майна до предмету доказування входять обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також джерело та час його придбання.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття ОСОБА_2 права власності на автомобіль ВАЗ2110 державний номер НОМЕР_3 , не зазначено також час його придбання, окрім загальної вказівки на те, що він був придбаний у період шлюбу.

У матеріалах справи наявна розписка, згідно якої ОСОБА_2 12 березня 2020 року взяв у борг від ОСОБА_3 70000,00 грн. для покупки автомобілю з зобов`язанням повернути гроші до грудня 2022 року. Однак дана розписка не підтверджує той факт, що автомобіль було дійсно придбано.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом.

З метою повного, всебічного та своєчасного розгляду справи судом ухвалою від 07 липня 2021 року було задоволено клопотання позивачки про витребування доказів та витребувано від Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області відомостей про власника транспортного засобу автомобіля ВАЗ 2110 д.н. НОМЕР_1 за період з 01.01.2020 року по теперішній час.

У відповідь на зазначену ухвалу від Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області (ТСЦ МВС №1444) надійшов лист №31/5-1444-2046 від 14 липня 2021 року, згідно якого дані щодо реєстрації зазначеного автомобіля в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутні.

Згідно порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого наказом МВС України від 06 листопада 2020 року № 779, в ЄДРТЗ формуються та реєструються заяви власників транспортних засобів у сфері державної реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів, у тому числі заяви про внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу з обов`язковим присвоєнням програмними засобами ведення ЄДРТЗ кожній окремій заяві реєстраційного номера та фіксуванням дати і часу реєстрації (п.5 порядку).

Інших клопотань, як до суду першої, так і апеляційної інстанції, з метою встановлення належності спірного автомобіля на праві власності відповідачу позивачкою не заявлено.

Відповідачем як у суді першої, так і апеляційної інстанції, заперечувався факт належності йому спірного автомобілю.

Таким чином, даних, що ОСОБА_2 було дійсно набуто право власності на автомобіль, та набуття такого майна було здійснено у період шлюбу, сторонами не надано.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: