22-ц/804/41/22
263/5434/17

Єдиний унікальний номер 263/5434/17
Номер провадження 22-ц/804/41/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Вороніної М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Афоніна Вікторія Сергіївна

відповідач споживчий кооператив «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник»

представник відповідача Жукова Наталія Семенівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2021 року у складі суду Соловйова О.Л., у цивільній справі про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до СК «МЖК «Машинобудівник» в якому просила стягнути з відповідача заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01.06.2016 по 22.06.2016 в сумі 2126,67грн; грошову компенсацію невикористаних днів відпустки протягом 2012-2016рр.; середній заробіток за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.06.2012 вона працювала в СК «МЖК «Машинобудівник», обіймаючи посаду голови. Згідно наказу СК «МЖК «Машинобудівник» №1 від 21.06.2016 позивачка звільнена з посади 22.06.2016. При звільненні їй не була виплачена заробітна плата за відпрацьований час у червні 2016 року у розмірі 2126,67грн, цю суму їй повинні були нарахувати із розрахунку середньої заробітної плати яка складала 2900грн.

Також, позивачу не була сплачена компенсація за невикористані дні відпустки: за період 2012-2013рр. - 2дні; за період 2013-2014рр. - 24 дні; за період 2014 2015р. - 24 дні; за період 2015-2016р. - 24 дні, загалом 74 дні, що у грошовому виразі становить 6476,67грн.

Крім того, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 22.06.016 по день ухвалення судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СК «МЖК «Машинобудівник» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку, відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонам були забезпечені процесуальні права та створенні належні умови для забезпечення можливості витребування доказів необхідних для доведення власної правової позиції. Проте, ані позивачем, ані представниками відповідача не були надані відомості про розмір заробітної плати, яку отримувала ОСОБА_1 , також, не були підтверджені вимоги позивачки про наявність заборгованості перед нею по заробітній платі та про невиплату компенсації за невикористані відпустки за період 2012-2016рр.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати, та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що під час розгляду справи відповідач визнав існування заборгованості по заробітній платі, розраховував її розмір, а також розмір компенсації невикористаних щорічних відпусток та інші види платежів. Підтвердженням вказаного є надані відповідачем пояснення від 08.02.2031 за вих. № 16, долучені до матеріалів справи.(т.2 а.с.51)

У зв`язку з відсутністю даних відповідача про нарахування заробітної плати за квітень та травень 2016, для розрахунку середньоденної заробітної плати, були взяті дані з відомостей персоніфікованого обліку застрахованих осіб та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2016 рік.

Позивач не згодна з твердженням відповідача, що приміщення, де знаходились бухгалтерські документи стосовно нарахування заробітних плат працівникам, оплати рахунків, тощо, були опечатані та новообрана голова правління не мала вільного доступу до них. Акти про відкриття приміщень від 24.10.2016 року знаходяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що приміщення було опечатано в липні 2016 року. Що відбувалось з документами, після звільнення позивачки невідомо, а тому витребування відповідачем від неї вказаних документів є неправомірним.

З вимогами про виплату заробітної плати ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача в усній формі.

Табелі обліку робочого часу відпрацьованого позивачкою у ПрАТ «ММК ім. Ілліча», які надані відповідачем, не відповідають відпрацьованим дням у споживчому кооперативі. Вона працювала за основним місцем роботи позмінно, а у вільний час у Споживчому кооперативі, тому мала всі законні підстави працювати мінімум по 8 годин у вільний від основного місця роботи час.

Щодо посилань суду на відсутність запису про роботу за сумісництвом в трудовій книжці, то її трудова книжка, як особи, яка працювала за сумісництвом, велася за місцем основної роботи.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому обґрунтували свою згоду з рішенням першої інстанції та заперечили проти апеляційної скарги.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно наказу №1 від 21.06.2016 позивачка - ОСОБА_1 звільнена від виконання обов`язків голови правління з 22.06.2016. Новобраний голова правління Грибова Н.Н. зобов`язана провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , яка в свою чергу зобов`язана передати технічну та фінансово-господарчу документацію, печатку та забезпечити доступ до всіх приміщень, які займає кооператив (т. 1 а.с. 7).

За актом примусового відкриття кабінету голови СК «МЖК «Машинобудівник» від 24.10.2016, комісією утвореною з членів кооперативу, встановлена відсутність контрольно-облікових та бухгалтерських документів (т.1 а.с.29-40).

З інформації в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Пенсійного фонду України, в період з червня 2012 по травень 2016 включно, страхувальником (роботодавцем) ОСОБА_1 були ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та СК «МЖК «Машинобудівник» (т. 1 а.с. 78).

Хоча вказаними Індивідуальними відомостями підтверджено наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем, проте розмір заробітку, з якої сплачено єдиний внесок, не відображає фактично отриманий позивачем дохід, за останні 2 місяці.

З копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається запис з основного місця роботи в ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та відсутність запису про працевлаштування до СК «МЖК «Машинобудівник» (т. 1 а.с. 79-80).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Порядок та умови сумiсництва працівників державних підприємств, установ, організацій визначенi як нормами КЗпП так і постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03.04.93 р. № 245 «Про роботу за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй» та Положенням про умови роботи за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй, затвердженим наказом Мiнпрацi, Мiн`юсту i Мiнфiну України вiд 28.06.93 р. № 43.

Відповідно до ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. Пiд фактично виконаною роботою слiд вважати роботу, виконання якої вiдображено у вiдрядному нарядi, або роботу, виконання якої зафiксовано в табелi облiку робочого часу.

Крiм того, вiдповiдно до ст. 102-1 КЗпП працiвники, якi працюють за сумiсництвом, одержують заробiтну плату за фактично виконану роботу без обмеження її певним розмiром. Сумiсники мають право на оплату фактично виконаної роботи й тодi, коли було порушено встановленi обмеження для роботи за сумісництвом.

Визначенi Кабiнетом Мiнiстрiв України вiдповiдно до ст. 102-1 КЗпП України умови роботи за сумiсництвом, у тому числi щодо її загальної тривалостi, яка впродовж мiсяця не має перевищувати половини мiсячної норми робочого часу, поширюються лише на працiвникiв державних пiдприємств, установ й органiзацiй. Однак, слід розуміти, що визначальним є те, що робота за сумісництвом відбувається у вільний від основної роботи час, тобто після її закінчення чи до початку.

Посилання суду першої інстанції, що в трудовій книжці позивача відсутній запис про роботу за сумісництвом спростовується наступним.

За змістом п.п. 1, 3, 9 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28.06.1993, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Працівник, який приймається на роботу за сумісництвом на інше підприємство, в установу, організацію повинен пред`явити власнику або уповноваженому ним органу паспорт. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. Запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи.

Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці від 29 липня 1993 року № 58 (далі Інструкція № 58), на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуть лише за місцем основної роботи. Але в п. 2.14 Інструкції № 58, зазначено, що «робота за сумісництвом, яка оформлена в установленому порядку, в трудовій книжці зазначається окремим рядком». Отже, якщо працівник виявив бажання, щоб у його трудовій був запис про роботу за сумісництвом, то такий запис треба зробити за основним місцем роботи, оскільки на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуть тільки за місцем основної роботи.

На сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені чинним законодавством, колективним договором i правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Сумісники виконують свої трудові обов`язки на умовах неповного робочого часу. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою жодних обмежень обсягу трудових прав працівників (ч. 3 ст. 56 КЗпП). А оскільки всі громадяни, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, мають право на відпустку (ст. 2 Закону про відпустки), сумісники також мають право на щорічну відпустку.

Тобто сумісник має право отримати щорічну відпустку і за основним місцем роботи, і за неосновним місцем роботи (сумісництвом). При цьому як щорічна відпустка за основним місцем роботи, так і щорічна відпустка, що надається за сумісництвом, підлягає оплаті.

Тривалість відпустки за сумісництвом така сама, як і тривалість відпустки за основним місцем роботи, і не може бути меншою за 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору за сумісництвом.

З аналізу наведеного, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог внаслідок їх недоведеності виходячи з наступного.

Відповідно до Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження форми податкового розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску і Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і суму утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску» № 4 від 13.01.2015, зазначено, що відомості про нараховану заробітну плату фізичній особі відповідають тій, яка облікована та нарахована підприємством. Тому у зв`язку з ненаданням відповідачем документів про нарахування заробітної плати за період з квітня по травень 2016 доцільно було вести розрахунок виходячи з довідок, які надані Пенсійним фондом України або податковою службою.

З матеріалів справи, а саме з Індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається інформація про нараховану заробітну плату за період квітень - травень 2016, а також, те, що в червні 2016 року позивачці страхувальником за сумісництвом не нараховано заробітну плату.(т.1 а.с. 237)

З копії рішення Апеляційного суду Донецької області від 07.02.2017 року постановленого за позовом ОСОБА_1 до СК «МЖК «Машинобудівник» про поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вбачається, що судом встановлено, що у період з 26 квітня 2012 року по 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 займала посаду голови правління СК «МЖК «Машинобудівник» за сумісництвом.

Рішенням загальних зборів СК «МЖК «Машинобудівник» від 02 квітня 2016 року було оголошено недовіру голові кооперативу ОСОБА_1 .

Згідно рішення конференції уповноважених членів СК «МЖК «Машинобудівник» від 12 квітня 2016 року новим головою правління була обрана ОСОБА_5 , про що були внесені відповідні зміни в установчі документи кооперативу.

З наведеного вбачається, що позивачка була відсторонена та не виконувала своїх обов`язків з 14 квітня 2016 року.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Оскільки позивачка не виконувала своїх обов`язків в червні 2016 року, вона не набула права на отримання заробітної плати за період з 01.06.2016 року по 22.06.2016 року.

Матеріали справи не містять жодного доказу на спростування вказаної обставини, як наслідок мають місце підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за червень 2016 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відпустка на роботі за сумісництвом надається одночасно з відпусткою за основним місцем роботи.

В той же час, отримання щорічної відпустки на роботі за сумісництвом одночасно з відпусткою за основним місцем роботи є правом працівника, а не його обов`язком.

У роботодавців недержавної власності працівник-сумісник може використовувати відпустку по-різному: а) одночасно за обома місцями праці; б) лише за основним місцем роботи (за сумісництвом працівник і надалі виконує свої трудові обов`язки, а право на відпустку (щорічну оплачувану) за сумісництвом використає в інший час); в) оплачувана щорічна відпустка береться за основним місцем роботи, а за сумісництвом працівник йде у відпустку без збереження заробітної плати; г) оплачувана щорічна відпустка береться лише за місцем сумісництва. У подальшому, коли працівник йтиме у відпустку за основним місцем роботи, він повинен або й далі виконувати свої обов`язки за сумісництвом, або йти у відпустку без збереження зарплати.

Оплата відпустки чи виплата компенсації за невикористану відпустку провадиться сумісникам відповідно до чинного законодавства.

Частинами 1, 4 статті 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

З копії особової картки працівника, наданої та посвідченої позивачкою, вбачається, що остання отримала відпустку тривалістю 22 дні за період роботи з 12.06.2012 року по 12.06.2013 року протягом роботи на посаді по декілька днів в 2013 році, 2014 році, 2015 році та 2016 році.

Залишок невідбутої відпустки за період з 12.06.2012 року по 12.06.2013 року дорівнює 2 дням, про використання відпустки за інші періоди роботи особова картка працівника відомостей не містить.

Як вже зазначалося тривалість відпустки за сумісництвом не може бути меншою за 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору за сумісництвом.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з розрахунком компенсації щорічних відпусток в сумі 5589,96грн. наданому позивачкою, який виконаний у відповідності до положень постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 та фактично збігається з розрахунком наданим представниками відповідача.

З огляду на вказане позивачка набула право на задоволення позовних вимог в частині вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період 2012-2016 року в сумі 5589,96грн.

Як наслідок остаточний розрахунок з позивачкою не відбувся і вказана обставина свідчить, що позивачка набула право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до положень ч.1 ст.117 КЗпП.

Згідно ч.1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше від наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на вказане розмір такого відшкодування у відповідності до положень ч.2 ст.117 КЗпП повинен визначити суд, оскільки між сторонами має місце спір відносно розміру невиплаченої заробітної плати за червень 2016 року та необґрунтованості вимог в цій частині, а також незначного розходження у визначенні суми компенсації за невикористані відпустки.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року викладену в постанові № 716/9584/15-ц , що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилась із правовою позицією ВСУ від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності і з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Сума компенсації позивачці за невикористані відпустки дорівнює 5589,96грн., а компенсація несвоєчасного розрахунку за уточненими вимогами позивачки від 12.01.2022 року дорівнює 201752,25 грн, проведений нею розрахунок судом перевірено, та встановлено, що є більш ніж у тридцять шість разів більшим ніж розмір заборгованості.

Визначаючи розмір компенсації, колегія суддів враховує, що під час звернення до суду в липні 2016 року з позовом до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, позивачка не заявляла позовні вимоги про стягнення на її користь заборгованості по заробітній платі за червень 2016 року, компенсації за невикористані відпустки, а звернулася з даним позовом майже через рік, тобто 28.04.2017.

Крім того за клопотанням позивачки провадження у справі зупинялося з грудня 2017 року по листопад 2020 року.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплат належних при звільненні позивачу, у розмірі 20000грн.

Зазначена позивачкою сума не відображає дійсного розміру її майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач частково визнав позовні вимоги позивачки і погодився їй відшкодувати компенсацію у розмірі 32162,98грн, колегія суддів вважає непереконливими, бо в своєму розрахунку відповідач вийшов за межі позовних вимог та обчислив суму відшкодування з урахуванням положень ст.625 ЦК України, положення якої не розповсюджуються на трудові відносини.

Крім того позивачка не була позбавлена можливості укласти з відповідачем мирову угоду на запропонованих ним умовах.

З огляду на вказане колегія суддів апеляційної інстанції керуючись статтею 117 КЗпП дійшла висновків про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача у розмірі 20000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є обґрунтованими.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не правильно визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, дотримуючись принципу пропорційності відшкодування судових витрат розміру задоволених вимог, які були задоволені на 10,73%, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 300,00грн.

Повний текст постанови виготовлено 17 січня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2021 року скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористані відпустки задовольнити частково.

Стягнути зі Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки в сумі 5589,96гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 20000 гривень та витрати понесені при подачі апеляційної скарги в сумі 300 гривень.

В задоволенні позовних вимог про стягнення зі Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за червень 2016 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова