Ухвала

20 січня 2022 року

м. Київ

справа № 344/1896/16-ц

провадження № 61-21095ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсним договору, припинення права власності, скасування державної реєстрації; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, припинення права власності та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року та рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2015 року у справі № 0907/2-4264/2011 вирішено визнати незаконним рішення Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2008 року «Про внесення доповнень до «програми приватизації в місті Івано-Франківську на 2008-2010 роки», в частині пункту 29 додатку 2 «Перелік об`єктів комунальної власності міста, які використовуються мешканцями для господарських потреб і підлягають приватизації шляхом викупу». Цим рішенням зазначалося, що належні йому підвальні приміщення на АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності міста та використовуються ОСОБА_1 , що є безпідставним, оскільки єдиним власником таких приміщень є він. Також вказаними рішенням ухвалено визнати незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16 грудня 2008 року № 616 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» у частині пункту 16 Додатку до рішення «Перелік нерухомого майна, на яке оформляється право власності за територіальною громадою міста в особі Івано-Франківської міської ради». Цим рішенням вказувалося, що дані приміщення відносяться до нерухомого майна, на яке оформляється право власності за територіальною громадою, що саме по собі суперечить попередньому рішенню Івано-Франківської міської ради, де вказано, що такі приміщення знаходяться у користуванні ОСОБА_1 .

Також у вищезазначених рішеннях судами указано, що ОСОБА_1 не доведено наявності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 24 травня 2001 року попереднього власника квартири АДРЕСА_1 в частині приватизації комор, оскільки перехід підсобних приміщень, які належать до житлового приміщення, відповідно до рішення Конституційного Суду України, здійснюється одночасно із приватизацією житла і не потребує виконання будь-яких додаткових формальностей. Однак в процесі розгляду справи по суті відповідачем подано суду витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якому зазначено про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Як встановлено судом у рішенні від 22 версеня 2015 року, у скасованому ним рішенні Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2008 року визначено перелік нерухомих об`єктів, які підлягають приватизації, і до такого переліку внесено підвальне приміщення площею 30,9 кв. м за вищевказаною адресою, яке і викуплено відповідачем.

Зазначав, що існування договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, на підставі якого відповідач отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме спірні нежитлові приміщення, а також існування різних реєстраційних номерів ставить під загрозу його право власності на дані приміщення та створює можливість відчуження відповідачем його приміщень третім особам.

Вказував, що придбання відповідачем його приміщення у особи, яка не мала права цього робити, свідчить про незаконність таких дій та, як наслідок, права власності. У листі Фонду комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська на його запит повідомлено, що між Фондом та ОСОБА_1 дійсно укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 . При цьому в такому листі Фонд вказує та визнає, що як виявилось, підвальні приміщення були приватизовані ОСОБА_3 (попередній власник його квартири) разом з квартирою, про що видано свідоцтво про право власності від 24 травня 2001 року.

Ураховуючи вищевикладене, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 від 19 березня 2009 року, укладений між Фондом комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська та ОСОБА_1 ; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на дані нежитлові приміщення, реєстраційний номер 26351009, номер запису 3381 в книзі 33-В.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування державної реєстрації нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначала, що реєстрація 11 серпня 2015 року Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 з коморами у підвалі є незаконною та безпідставною, оскільки під час її проведення указане майно було обтяжене. Так, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 квітня 2009 року, реєстраційний № 26351009, їй на праві власності належали і належать нежитлові підвальні приміщення площею 31,7 кв. м на АДРЕСА_1 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 березня 2009 року. Також ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2011 року, за заявою ОСОБА_2 по справі № 0907/2-4264/11 накладено арешт на вказані нежитлові підвальні приміщення. Крім цього, станом на дату реєстрації права власності на спірне майно за позивачем розгляд справи № 0907/2-4264/11 ще не був завершений.

Вказувала, що в оспорюваному витягу з Державного реєстру є невідповідності.

Вважала, що в 2015 році квартири (житлового приміщення) не було і, відповідно, не могло бути зареєстровано як житлове приміщення у Державному реєстрі. На думку позивача за зустрічним позовом, реєстрація права власності ОСОБА_2 проведена незаконно, з порушенням вимог законодавства.

Ураховуючи вищевикладене, просила скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру № 2 та комори в підвалі площею 16,23 кв. м, 18,9 кв. м, 14,7 кв. м на АДРЕСА_1 , номер об`єкта нерухомого мана: 01 від 11 серпня 2015 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 від 19 березня 2009 року, укладений між Фондом комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська та ОСОБА_1 .

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, що знаходяться на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 26351009, номер запису: 3381 в книзі 33-В.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2015 року визнано незаконним рішення Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2008 року «Про внесення доповнень до програми приватизації в м. Івано-Франківськ на 2008-2010 роки» в частині пункту 29 додатку № 2 «Перелік об`єктів комунальної власності міста, які використовуються мешканцями для господарських потреб і підлягають приватизації шляхом викупу; визнано незаконним рішення Виконавчого комітету Івано-Франківськ міської ради від 16 грудня 2008 року № 616 «Про оформлення права власності на нерухоме майно в частині додатку № 16 Додатку до рішення «Перелік нерухомого майна, на яке оформляється право власності за територіальною громадою міста в особі Івано-Франківської міської ради», тому і всі подальші дії та правочини, вчинювані на підставі даних рішень також є незаконними, оскільки для таких не існує правової підстави. Посилання ОСОБА_1 на те, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 березня 2009 року вже була предметом розгляду у цивільній справі № 0907/2-4264/11, а тому провадження щодо цієї вимоги підлягає закриттю, є необґрунтованими. При цьому підставою для реєстрації права власності на спірні приміщення за позивачем ОСОБА_2 є договір купівлі-продажу від 22 червня 2001 року, який є чинним та не скасовувався. Відтак відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсним договору, припинення права власності, скасування державної реєстрації; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак