Справа № 304/432/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Кожух О.А.

за участі секретаря: Кекерчень М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко Олександр Миколайовича, на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2021 року у складі судді Ганько І.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року з позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею - ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19605287).

Позовні вимоги мотивує тим, що 07 жовтня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у виконкомі Тур`я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №11. Від даного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Однак, через різні характери та погляди подружнє життя у сторін не склалося, відтак рішенням Перечинського районного суду від 28 листопада 2013 року у справі № 304/1367/13-ц їх шлюб було розірвано та встановлено місце проживання сина разом з матір`ю. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 квітня 2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення останньою повноліття. За час шлюбу сторонами було набуте право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке зареєстроване за ОСОБА_1 . Всі правовстановлюючі документи на зазначений будинок знаходяться у відповідача, такий проживає у ньому, при цьому позивач будь-якого доступу до відповідних документів не має, відтак встановити точну ціну позову не може. Так, спільна сумісна власність подружжя виникає на підставі закону з одного лише факту перебування у шлюбі, внаслідок чого додаткового доказування не потребує. Разом з цим, сторони не можуть дійти добровільної згоди щодо розподілу спільного майна, тому спір між ними може бути вирішений судом. За вказаних обставин, просила позов задовольнити.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2021 року заявлений позов задоволено. У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19605287).

Додатковим рішенням суду від 15 березня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1261 грн., у відшкодуванні інших судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко О. М., просить скасувати рішення суду від 04 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у заявленому позові у зв`язку з пропущенням строків позовної давності, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що даний будинок був придбаний за кошти, які належали батькам відповідача і відповідач після розірвання шлюбу проживав у вказаному будинку та неодноразово проводив ремонтні роботи в будинку збільшуючи його вартість; суд неправильно встановив, що про порушення своїх прав позивач дізналася у період з січня 2020 року та не врахував, що позивачем пропущено строки позовної давності, і неправильно задовольнив заявлений позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Фекийшгазі К.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Косаковський В.О. підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивачки адвокат Сочка В.І. заперечив подану апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 , який придбаний ОСОБА_1 у шлюбі з позивачкою, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і позивачка має право на Ѕ частку у даному майні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 07 жовтня 2000 року у виконкомі Тур`я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб (а. с. 17-22, 67-72), який рішенням Перечинського районного суду від 28 листопада 2013 року розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_7 », дитину, а саме сина ОСОБА_4 , залишено проживати при матері ОСОБА_2 (а. с. 25-26, 74-75).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1095, 20 вересня 2002 року ОСОБА_1 купив незавершений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 139).

Рішенням виконавчого комітету Тур`я-Реметівської сільської ради № 41 від 27 червня 2007 року затверджено акт приймання в експлуатацію індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , вказаному будинку присвоєно номер 22 «Ж» (а. с. 23, 113).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 205836563 від 01 квітня 2020 року будинок по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 18 липня 2007 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13 серпня 2007 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19605287 (а. с. 24).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Незважаючи на те, що будинок було зареєстровано лише за відповідачем ОСОБА_1 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту реєстрації права власності на нього.

Встановивши, що житловий будинок по АДРЕСА_1 набутий сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і є спільною сумісною власністю сторін, і виходячи із презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, позивачка має право на право на 1/2 частину даного майна та обґрунтовано за нею у порядку поділу визнав право власності на1/2 частину у такому майні.

Відповідачем, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на дане нерухоме майно.

З вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заявлений позов. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу також посилання в апеляційній скарзі, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки такі не ґрунтуються на законі, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) та від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка про порушення своїх прав дізналась лише у січні 2020 року, коли почула від знайомих про намір колишнього чоловіка продати спільний житловий будинок без її згоди та відома, доказів протилежного, а саме заперечення ОСОБА_1 її права на набуте у період шлюбу майно до цього часу (січня 2020 року) сторони не надали, тому перебіг строку позовної давності повинен починатися саме з цього часу, а не з моменту реєстрації за відповідачем права власності на будинок чи розірвання шлюбу.

З врахуванням наведених обставин позивачкою не пропущено строків звернення до суду.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко Олександр Миколайовича, залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: