22-ц/804/226/22
488/1093/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 488/1093/20

Номер провадження 22-ц/804/226/22

18 січня 2022 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря Грішко С.В.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Кузнецова Д.В., повний текст якого складено 01 листопада 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 11 серпня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву без номера від 01 серпня 2011 року. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, у подальшому який було збільшено до 21000 грн. Для користування кредитним рахунком відповідач отримав кредитну картку з кредитним лімітом. При укладенні даного договору ОСОБА_1 надав свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у Анкеті-заяві від 01 серпня 2011 року. Свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку з чим в нього утворилась заборгованість, яка станом на 29 лютого 2020 року становить 470580,42 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 7037,79 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 458236,79 грн, пені в сумі 5205,84 грн, комісії в сумі 100 грн.

З урахуванням наведеного, на свій розсуд позивач просив стягнути з відповідача меншу суму боргу, а саме заборгованість за кредитним договором у розмірі 131927,64 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 7037,79 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01 серпня 2011 року по 31 серпня 2018 року в сумі 124889,85 грн.

Під час розгляду справи позивач зменшив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 22850,77 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 7037,79 грн, заборгованості за простроченими відсотками в сумі 14025,74 грн, пені в сумі 1787,24 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Розподілено судові витрати та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4200 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_1 платіжної операції від 10 червня 2014 року на суму 5683,60 грн за його участю у терміналі самообслуговування у відділення банку по пр.Ілліча 53 в м.Маріуполі або з безпосереднім використанням платіжної картки відповідача та його електронної ідентифікації, та не спростовано доводи відповідача про неправомірність зняття коштів без його дозволу з особового рахунку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначив, що місцевим судом не враховано, що операція по картковому рахунку відповідача від 10 червня 2014 року на суму 5683,60 грн вчинена через термінал самообслуговування у відділенні банку та забезпечена авторизацією та ідентифікацією, переказ коштів в терміналі самообслуговування відбувся з використанням картки та правильним введенням ПІН-коду. Судом залишено поза увагою те, що відповідач звернувся до правоохоронних органів лише у жовтні 2014 року, тобто через чотири місяці після вчинення оспорюваної операції. Крім того, за умовами договору клієнт зобов`язався негайно інформувати банк та правоохоронні органи про факти втрати картки, стікеру PayPass, ПІН-у, сім-карти мобільного телефону, що відповідачем не виконано. Також, позивач вказував на те, що факт звернення до правоохоронних органів та наявність кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину стосовно відповідача до ухвалення вироку. В разі встановлення обставин правопорушення та винної особи відповідач має право звернутися до такої особи з цивільним позовом про відшкодування завданих збитків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 524/3979/16-ц. Суд не звернув уваги на те, що у відповідача була наявна заборгованість за кредитним договором, як до вчинення оспорюваної операції 10 червня 2014 року, так і після неї. Після 10 червня 2014 року ОСОБА_1 продовжував активно користуватись кредитними коштами, факт відсутності в нього заборгованості належними та допустимими доказами не доведено.

Стягуючи з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 4200 грн, судом не враховано те, що ціна позову у даній справі складає 22850,77 грн, та не перевірено, чи дійсно понесені судові витрати були неминучими та необхідними, та чи відповідає сума понесених витрат на правову допомогу критеріям розумності, з урахуванням того, що справа є малозначною та могла бути розглянута без участі сторін.

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Пітецького В.В., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів відзиву відповідач зазначив, що відсутні підстави вважати, що заборгованість у нього за кредитом виникла внаслідок його винних дій або бездіяльності, оскільки відносно нього було вчинено кримінальне правопорушення. Вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність та необґрунтованість позову, вірно врахував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 23 січня 2018 року по справі № 202/10128/14-ц, від 20 червня 2018 року по справі № 691/699/16-ц, від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи

11 серпня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву без номера від 01 серпня 2011 року (т.1 а.с.20).

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, у подальшому який було збільшено до 21000 грн. Для користування кредитним рахунком відповідач отримав кредитну картку.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку: 10 квітня 2013 року № НОМЕР_1 ; зміна кредитного ліміту: 10 квітня 2013 року 20 000 грн, 25 квітня 2013 року 21 000 грн, 14 травня 2014 року 10 400 грн, 11 лютого 2015 року 7 040 грн, 14 січня 2020 року 0 грн (т.1 а.с.30).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором без номера від 01 серпня 2011 року станом на 29 лютого 2020 року становить 470580,42 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 7037,79 грн, залишок заборгованості за відсотками 458236,79 грн, заборгованість за пенею 5205,84 грн та комісією 100,00 грн (т.1 а.с.7-11).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що за період після укладення договору від 01 серпня 2011 року відповідачу були видані наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 , дата відкриття 10 квітня 2013 року, термін дії 04/15; № НОМЕР_3 , дата відкриття 08 серпня 2013 року, термін дії 08/16; № НОМЕР_1 , дата відкриття 10 квітня 2013 року, термін дії 01/17; № НОМЕР_4 , дата відкриття 04 серпня 2014 року, термін дії 07/17; № НОМЕР_5 , дата відкриття 11 грудня 2013 року, термін дії 08/17 (т.1 а.с.31).

Також позивачем була представлена виписка з особового рахунку за договором з ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідач активно в період після укладення договору від 01 серпня 2011 року до листопада 2014 року користувався банківськими послугами та кредитними картками, виданими на його ім`я, а саме: знімав готівкові кошти, розраховувався за покупки, сплачував комунальні послуги, поповнював рахунок тощо (т.1 а.с.12-29).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

В своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що з 01 жовтня 2014 року по теперішній час на досудовому розслідуванні Кальміуського відділення поліції ГУНП в Донецькій області знаходиться кримінальне провадження №0002623 за ч.1 ст.190 КК України про заволодіння 10 червня 2014 року шахрайським шляхом грошовими коштами у сумі 5683,60 грн, що були на його картковому рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, зазначав про те, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути договором приєднання, а наданні Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а тому підстави для стягнення з нього процентів за користування кредитним коштами та пені на користь банку відсутні, оскільки не передбачені у його Анкеті-заяві від 01 серпня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_1 платіжної операції від 10 червня 2014 року на суму 5683,60 грн за його участю у терміналі самообслуговування у відділення банку по пр.Ілліча 53 в м. Маріуполі або з безпосереднім використанням платіжної картки відповідача та його електронної ідентифікації.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду, з огляду на те, що вони не відповідають обставинам справи.

Платіжний термінал це електронний пристрій, призначений для ініціювання переказу з рахунка, у тому числі видачі готівки, отримання довідкової інформації та друкування документа за операцією із застосуванням електронних платіжних засобів (п.1.32-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України).

Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 вказаного Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містило Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, яке було чинним на час подання відповідачем заяви про вчинення кримінального правопорушення. Вказаним Положенням було передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, судом були оглянуті матеріали кримінального провадження № 0002623, з яких вбачається, що 01 жовтня 2014 року за заявою ОСОБА_1 від 24 вересня 2014 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України за фактом того, що в період з квітня 2014 року по 10 червня 2014 року невстановлена особа, знаходячись по АДРЕСА_1 , керуючись корисливими мотивами, шляхом обману через термінал, розташований за вищевказаною адресою, заволоділа грошовими коштами в сумі 6505 гривень, заподіявши ОСОБА_1 майнову шкоду.

Згідно виписки банку по рахунку відповідача (т.1 а.с.12-29), спірна операція зі зняття грошових коштів у сумі 5683,60 грн від 10 червня 2014 року відбулась за допомогою картки за № НОМЕР_2 для оплати платежів в терміналі самообслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , відділення банку.

Отже, оспорювана відповідачем операція щодо зняття 10 червня 2014 року готівкових коштів у сумі 5683,60 грн була здійснена через платіжний термінал, що розташований по проспекту Ілліча 53 в Іллічівському районі м.Маріуполя, з використанням належної ОСОБА_1 кредитної картки за № НОМЕР_2 з коректним введенням ПІН-коду. Проте, із заяви ОСОБА_1 до відділу поліції від 24 вересня 2014 року, дослідженої судом першої інстанції, не вбачається, що карта була втрачена, оскільки останній стверджував, що він її нікому не передавав та картка весь час зберігається у нього.

Про вчинення даної операції щодо зняття коштів, відповідач звернувся до правоохоронних органів лише у жовтні 2014 року, тобто через чотири місяці. Докази повідомлення відповідачем банку про зазначений факт в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів здійснення платіжної операції від 10 червня 2014 року на суму 5683,60 грн у терміналі самообслуговування у відділення банку по пр.Ілліча 53 в м.Маріуполі з безпосереднім використанням платіжної картки відповідача та його електронної ідентифікації, що виключає можливість стягнення з нього заборгованості, не відповідає фактичним обставинам справи. Разом з тим, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того факту, що 10 червня 2014 року саме третіми особами були зняті кредитні кошти з його карткового рахунку, враховуючи, що зняття коштів відбулося з використанням оригіналу картки.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно ОСОБА_1 до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором

визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пред`являючи до відповідача вимоги про погашення кредиту, банк просив, крім тіла (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та пенею.

У Анкеті-заяві позичальника від 01 серпня 2011 року процентна ставка за користування кредитними коштами та сплата пені не передбачені.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, порядок сплати пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 серпня 2011 року, посилався, як на невід`ємну частину кредитного договору на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування кредитною карткою, затверджені наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті http://www.privatbank.ua/terms/pages/70/, при цьому доказів того, що вони були затверджені на час укладення договору з відповідачем, позивач суду не надав.

Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем Умовами, Правилами та Тарифами був ознайомлений відповідач і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву від 01 серпня 2011 року про отримання кредитних коштів.

Крім того, роздруківки із сайту позивача належним доказом бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, Правила користування кредитною карткою та Тарифи банку.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування кредитною карткою, Тарифи банку, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви ці документи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та з огляду на відсутність у Анкеті-заяві від 01 серпня 2011 року домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені, надані Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування кредитною карткою та Тарифи банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII, в редакції на час виникнення правовідносин).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції на час виникнення правовідносин), про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131 цс 19).

Крім того, за змістом укладеного між сторонами договору від 01 серпня 2011 року, умови якого зафіксовані лише у підписаній відповідачем Анкеті-заяві, він не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому у ОСОБА_1 до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отже, суд апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 7037,79 грн, оскільки відповідачем не заперечувалось отримання кредиту та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вищезазначених обставин, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 01 серпня 2011 року в сумі 7037,79 грн, яка складається з тіла кредиту. Інші вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із їх безпідставністю.

Розподіл судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зі змісту статті 382 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено частково, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 647,42 грн, виходячи з розрахунку: 2102 грн (сплачений судовий збір) х 30,8% (частина задоволених позовних вимог) : 100%. З огляду на часткове задоволення вимог апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 971,12 грн, виходячи з розрахунку 3153 грн (сплачений судовий збір) х 30,8 % (частина задоволених вимог апеляційної скарги) : 100%.

Крім того, відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Положеннями п.3 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста стаття 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Встановлено, що 23 вересня 2020 року між адвокатом Пітецьким В.В. та Пінаєвим В.Г. було укладено договір про правової (правничої) допомоги (т.1 а.с.225).

Згідно додаткової угоди від 23 вересня 2020 року до вищевказаного договору, адвокат Пітецький В.В. узяв на себе зобов`язання здійснювати представництво інтересів ОСОБА_1 у суді, правоохоронних органах та інших органах, виконавчій службі по справі № 488/1093/20; гонорар адвоката складає 8000 грн (т.1.а.с.226).

Згідно копії розрахунку вартості надання юридичних послуг за договором від 23 вересня 2020 року з ОСОБА_1 , надана правнича допомога включає в себе такі послуги: попереднє опрацювання матеріалів справи, ознайомлення з матеріалами справи, вартістю 600 грн; опрацювання законодавчої бази щодо регулювання спірних правовідносин, робота з ЄДРСР, формування правової позиції, вартістю 1800 грн; аналіз позову та доказів позивача, збір додаткової доказової бази, підготовка процесуальних документів по справі, у тому числі відзиву, процесуальних заяв та клопотань, вартістю 1800 грн; участь у судових засіданнях, вартістю 3800 грн ( т.1 а.с.227).

Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача правничої допомоги, апеляційний суд виходить з того, що витрати, понесені ОСОБА_1 у сумі 3800 грн за участь у судових засіданнях у суді першої інстанції відшкодування не підлягають, з огляду на те, що такі послуги адвокатом не надавались, оскільки справа була розглянута місцевим судом без виклику сторін.

Приймаючи до уваги виконані адвокатом послуги, час, витрачений на виконання робіт, обсяг наданих послуг, складність справи, а також з урахуванням принципу пропорційності розміру задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає, що відшкодуванню відповідачу понесених ним витрат на правничу допомогу підлягає сума у розмірі 2906,40 грн, виходячи з наступного розрахунку: 4200 грн (8000 грн 3800 грн) х 69,2% (частина позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено) : 100%.

При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» не виконав свій обов`язок з доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу, передбачений частиною шостою статті 137 ЦПК України, а тому в цій частині аргументи позивача апеляційним судом відхиляються.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2021 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 01 серпня 2011 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту сумі 7037 (сім тисяч тридцять сім) гривень 79 копійок та судовий збір, понесений у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 647 гривень (шістсот сорок сім) гривень 42 копійки та понесений, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у сумі 971 (дев`ятсот сімдесят одну) гривню 12 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу у сумі 2906 (дві тисячі дев`ятсот шість) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Суддя: