ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2165/22 Справа № 201/5354/21 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Кравченка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2002 році вона була зареєстрована як підприємець для здійснення підприємницької діяльності. 21 жовтня 2005 року нею було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності. 11 листопада 2019 року податковий орган прийняв письмову вимогу № Ф-1918-51У про те, що позивач має борг (недоїмку) зі сплати єдиного внеску в розмірі 26539 грн. 26 коп., тобто зі сплати податку, який був введений в країні через п`ять років після припинення нею підприємницької діяльності. 27 квітня 2020 року органами державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження №6195255 за наслідками розгляду заяви податкового органу про примусове виконання вказаної вимоги. В рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все нерухоме майно позивача та її автомобіль. Через необхідність користування майном позивач була змушена сплатити податок на виконавчий збір для зняття обмеження її права власності. 13 лютого 2020 року податковий орган прийняв другу аналогічну вимогу № Ф-1918-51 про те, що станом на 31 січня 2020 року позивач має борг (недоїмку) зі сплати єдиного внеску в розмірі 29293 грн. 44 коп. 18 червня 2020 року ДПС України прийняли рішення № 19542/6/99-00-06-03-01-06, яким скасували другу вимогу від 13 лютого 2020 року, та зазначили, що в розпорядженні податкового органу є відомості про припинення позивачем у 2005 році підприємницької діяльності. 25 серпня 2020 року Дніпровський окружний суд визнав протиправною та скасував вимогу від 11 листопада 2019 № Ф-1918-51У. 02 квітня 2021 року позивачем у поштовому відділенні отримано чергову вимогу від 17 листопада 2020 року №Ф-1918-51-13-05/62, яка була скасована рішенням ДПС України №9217/6/99-00-06-01-01-06. Вказаними діями позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що дії держави в особі податкового органу були направлені на протиправне позбавлення її права власності на майно (грошові кошти), позивачу були необхідні додаткові зусилля для організації життя, відновлення репутації та справедливості через знаходження у постійному психологічному напруженні, зокрема, залученні адвоката для надання правової допомоги, оплати майже 27000 грн. для можливості користування майном, витрачання часу та матеріальних ресурсів. Позивач вважає, що розмір моральної шкоди, завданої діями податкового органу, становить 98516 грн. 12 коп. (виходячи із кількості днів за час протиправних дій відповідача з 11 листопада 2019 року по 23 квітня 2021 року та розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, яка становить 6000 грн.). на підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на її користь 98516 грн. 12 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 20000 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду від 29 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просить рішення суду від 29 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення Держмитслужбою прав позивача, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 1167 ЦК, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала цю шкоду, при наявності її вини.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 1173 ЦК, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів

Статтею 1174 ЦК визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У справі встановлено, у 2002 році позивач ОСОБА_1 була зареєстрована як підприємець для здійснення підприємницької діяльності.

21 жовтня 2005 року згідно реєстраційних даних АІС Податковий блок було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, та ОСОБА_1 знято з обліку, як платника податків, про що зроблено відповідну відмітку (запис) від 27 жовтня 2005 року №405.

08 липня 2010 року був прийнятий Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який визначив правові та організаційні засади щодо вказаного питання.

11 листопада 2019 року податковий орган прийняв письмову вимогу № Ф-1918-51У про те, що ОСОБА_1 має борг (недоїмку) зі сплати єдиного внеску в розмірі 26539 грн. 26 коп.

27 квітня 2020 року органами державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження №6195255 за наслідками розгляду заяви податкового органу про примусове виконання вказаної вимоги. В рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все нерухоме майно позивача та її автомобіль. Через необхідність користування майном позивач була змушена сплатити податок на виконавчий збір для зняття обмеження її права власності.

13 лютого 2020 року податковий орган прийняв другу вимогу № Ф-1918-51 про те, що станом на 31 січня 2020 року позивач має борг (недоїмку) зі сплати єдиного внеску в розмірі 29293 грн. 44 коп.

18 червня 2020 року ДПС України прийнято рішення № 19542/6/99-00-06-03-01-06, яким скасовано другу вимогу від 13 лютого 2020 року, та зазначили, що в розпорядженні податкового органу є відомості про припинення позивачем у 2005 році підприємницької діяльності.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі №160/5777/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено повністю адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 11 листопада 2019 №Ф-1918-51У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26539 грн. 26 коп. Стягнуто з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 25 вересня 2020 року.

17 листопада 2020 № Ф-1918-51-13-05/62 була прийнята третя податкова вимога, яка була в подальшому скасована рішенням ДПС України №9217/6/99-00-06-01-01-06.

Таким чином, враховуючи викладене, наявний безпосередній причинний зв`язок з діями податкових органів, рішення яких декілька разів були скасовані як судом, так і безпосередньо органом, який виносив податкові вимоги, сплати позивачем суми неіснуючої заборгованості для можливості користування майном. Позивач зазнала душевних переживань, була змушена прикладати необхідні додаткові зусилля для організації життя, відновлення репутації та справедливості через знаходження у постійному психологічному напруженні.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Враховуючи наведене, ступінь, тривалість та характер моральних переживань, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., та такий розмір буде достатнім та необхідним.

Слід зазначити, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 20 000 грн.

Доводи апеляційних скарг про недоведеність позовних вимог позивача є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційних скарг стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є необґрунтованими.

Приведені в апеляційних скаргах інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова