ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» січня 2022 року

м. Харків

справа № 638/924/21

провадження № 22ц/818/1122/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року в складі судді Цвіри Д.М.

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та не виплати йому пенсії за період з березня 2018 року та зобов`язано пенсійний орган нарахувати та виплатити йому пенсію за період з березня 2018 року.

Однак, дотепер вказане вище судове рішення відповідачем виконане лише частково. Заборгованість з пенсійних виплат нарахована, однак у повному обсязі не виплачена. Пенсія виплачена лише за один місяць. Виконавче провадження закінчено у зв`язку із невиконанням судового рішення з одночасним направленням державним виконавцем повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами відповідача.

Вказав, що факт неправомірного позбавлення його пенсії з березня 2018 року є порушенням відповідачем норм чинного законодавства України, що встановлено рішенням суду, оскільки пенсія для людини похилого віку є безумовно єдиним основним засобом для існування.

Внаслідок бездіяльності відповідача він більш як два роки був позбавлений єдиного джерела існування. Він проживав на території, яка не контролюється владою України. Усі заощадження витрачені на лікування і оплату правової допомоги для звернення до суду з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати пенсії. Опинившись у зоні антитерористичної операції, без грошей, без можливості перевезти родину до безпечного місця, без пенсії, він отримав стрес, погіршення здоров`я та змушений був доводити у суді своє безспірне право на отримання пенсії.

Вказав, що справедливим буде стягнення з відповідача у відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 47 000,00 грн, враховуючи вимоги справедливості, розумності, а також з урахуванням рівня інфляції у країні.

Просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду шляхом безспірного списання з рахунків коштів у розмірі 47 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що порушення його права на виплату пенсії відповідачем встановлено рішенням суду в адміністративній справі, яке станом на 14 липня 2021 року досі не виконано. Він протягом трьох з половиною років був позбавлений єдиного джерела існування. У нього не вистачало коштів на лікування, виникли значні борги. Він був вимушений докладати значні додаткові зусилля для того, щоб довести своє право на отримання пенсії та домогтися виконання рішення суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кругова С.С., суддів колегії Маміна О.В., Тичкова О.Ю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 червня 2021 року, відкрито апеляційне провадження у справі.

16 серпня 2021 року до суду апеляційної інстанції засобами електронної пошти від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року виконано в добровільному порядку. Здійснено нарахування та виплата поточної пенсії ОСОБА_1 . У березні 2020 року одночасно з поточною виплатою пенсії нараховано та виплачено пенсію у межах одного місяця у сумі 7368,37 грн за березень 2018 року. Нараховано доплату за період з 01 квітня 2018 року по 31 січня 2020 року, яка міститься на особистому рахунку ОСОБА_1 в Пенсійному фонді України та буде виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 за наявності бюджетного фінансування. Поки діє постанова Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 та Кабінетом Міністрів України не буде прийнято окремого порядку щодо виплати заборгованості з пенсії внутрішньо переміщеним особам до часу їх відновлення, в нього немає правових підстав для виплати позивачу заборгованості за рішенням суду. Вважав, що Державна казначейська служба України є належним відповідачем у справі, однак залучена лише як третя особа.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 жовтня 2021 року справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Бурлака І.В., суддів колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б., та ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано жодного доказу заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також до участі у справі не залучено належного відповідача орган Державної казначейської служби України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 жовтня 2019 року № 6334- (а. с. 6).

До березня 2015 року ОСОБА_1 перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Стаханові Луганської області, а з квітня 2015 року - в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримував пенсію як переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З березня 2018 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі №520/12747/19 задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2018 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з березня 2018 року; звернено до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць. Рішення є чинним (а. с. 7-9).

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 липня 2020 року ВП № 61524567 на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебував виконавчий лист №520/12747/19, виданий 28 лютого 2020 року Харківським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з березня 2018 року. У зв`язку із невиконанням боржником рішення, виконавцем двічі накладено на нього штраф та надіслано органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/12747/19 - закінчено (а .с. 10).

З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04 вересня 2020 року вбачається, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі №520/12747/19 йому проведено нарахування пенсії у розмірі 182 722,79 грн. Доплату за рішенням суду в межах виплат за один місяць у розмірі 7368,37 грн (за березень 2018 року) здійснено у лютому 2020 року. Зазначено, що виплату нарахованої за рішенням суду суми пенсії за період з 01 квітня 2018 року по 31 січня 2020 року в розмірі 175 354,42 грн буде проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами) на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (а. с. 11).

Зазначене також підтверджується витягами з підсистеми призначення та виплати пенсії (а. с. 25-28, 42-44).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (пункт 25 цього рішення).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вбачається з прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

Суд також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Як вбачається з матеріалів справи, судовим рішенням в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 встановлено, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та не виплати йому пенсії з березня 2018 року є протиправною.

Рішення суду набрало законної сили, однак в повному обсязі дотепер не виконано.

Внаслідок протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати йому пенсії позивач, особа похилого віку, внутрішньо переміщена особа, змушений був звертатись до суду, що не входить до його звичайного життя. Неотримання пенсії протягом тривалого часу призводило до переживань позивача, змін у його способі життя та вимагало від нього додаткових зусиль для його організації.

Висновок суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 не надано доказів спричинення моральної шкоди, судова колегія вважає помилковим, адже рішенням суду, що набрало законної сили, визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та не виплати пенсії позивачу з березня 2018 року, тобто, незаконність таких дій відповідача доведена, тому позивач має право на компенсацію моральної шкоди. Як протиправне припинення нарахування позивачу пенсії, так і подальше невиконання судового рішення про зобов`язання нарахувати та виплатити кошти з урахуванням того, що пенсія є для позивача єдиним джерелом для існування, порушило права ОСОБА_1 та спричинило йому моральну шкоду.

Встановивши наявність умов, необхідних для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню зі стягненням з Державного бюджету України на його користь 5 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Зазначене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18 (провадження № 61-8251св19), від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204/16-ц (провадження № 61-527св19).

Така компенсація моральної шкоди відповідає встановленим обставинам справи, тривалості порушення прав позивача, принципам розумності та справедливості.

Посилання суду першої інстанції на не залучення органу Казначейства як належного відповідача судова колегія також вважає необґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що: «держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди мають бути стягнуті з Державного бюджету України, оскільки відповідачем у справі є держава.

Крім того, відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з Державного бюджету України на його користь 5 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст. ст.367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.