ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/176/22 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретар Савицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 11 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просив суд змінити формулювання підстав його звільнення в наказі АТ «Херсонська ТЕЦ» від 28.08.2019 року №384-к та трудовій книжці на ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов`язавши АТ «Херсонська ТЕЦ» змінити запис у його трудовій книжці «звільнений за угодою сторін, ч.1 ст.36 КЗпП України» шляхом його виключення та здійснення запису «звільнений з роботи за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України». Крім того, просив стягнути з АТ «Херсонська ТЕЦ» на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП України, у зв`язку із звільненням за ч.3 ст.38 КЗпП України та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а в разі не проведення такого розрахунку та здійснення виплат до розгляду справи по день ухвалення рішення. В обґрунтування своїх позовних вимогпосилається на те, що 27.08.2019 року ним було подано заяву про звільнення з займаної посади заступника директора із загальних питань та інноваційної політики та розірвання укладеного між ним та АТ «Херсонська ТЕЦ» не невизначений строк трудового договору, у визначний ним термін з 28.08.2019 року. Вказана заява була подана у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору в частині строків виплати заробітної плати та ін., за ч.3 ст.38 КЗпП України, із виплатою вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, а також всіх інших виплат та компенсацій, у день звільнення позивача.

28.08.2019 року начальником відділу кадрів його було ознайомлено із наказом про звільнення №384-к від 28.08.2019 року із наступною підставою «за угодою сторін, ч.1 ст.36 КЗпП України». Вважає, що роботодавець не вправі змінювати підставу розірвання трудового договору на іншу, ніж зазначено в заяві про звільнення, за відсутності на те волевиявлення працівника.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11.03.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 наказі АТ «Херсонська ТЕЦ» від 28.08.2019 року №384-к та трудовій книжці на «звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», зобов`язано АТ «Херсонська ТЕЦ» змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 у відповідності до рішення суду.

Стягнуто з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 127 706,04 грн. та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 776 371,64 грн., а всього 904 077,68 грн.

Стягнуто з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1878,40 грн.

Стягнуто з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь держави судовий збір у розмірі 7930,78 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11.03.2021 року в частині стягнення з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 776 371,64 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити суму стягненого з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 193 824,96 грн. Вирішити питання щодо судових нормою витрат, понесених у судді першої та апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції не послався на норму права, якою він керувався при прийнятті рішення відносно визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 776 371,64 грн. При цьому, посилаючись на ч.1 ст.117 КЗпП України, вказує на те, що фактичний розрахунок із ОСОБА_1 по заробітній платі був здійснений 14.01.2020 року, що не заперечується позивачем. Згідно довідки АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» від 05.11.2019 року №05-1/2357, середній заробіток позивача складає 2019,01 грн., а не 2027,08 грн, як зазначено судом першої інстанції. Разом з тим, прострочення заборгованості по заробітній платі за період 28.08.2019 року (день звільнення позивача) по 14.01.2020 року (по день погашення по заробітній платі) складає 96 днів (96 х 2019,01 грн. = 193 824,96 грн.). Внаслідок чого вважає, що суд порахував середній заробіток не по день фактичного розрахунку, а тому період нарахування середнього заробітку, який суд вказує у рішення суду є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

В надісланому на адресу Херсонського апеляційного суду письмовому відзиві адвокат Гунько В.С., який діє від імені ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не зазначено якою нормою він керувався при прийнятті рішення щодо розрахунку середнього заробітку вважає такими, що спростовуються змістом мотивувальної частини оскаржуваного рішення. Також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11.03.2021 року була задоволена похідна вимога (в зв`язку зі звільненням за ч.3 ст.38 КЗпП України) щодо стягнення з АТ «Херсонська ТЕЦ» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 127 706,04 грн.

Твердження апелянта про те, що фактичний розрахунок із ОСОБА_1 по заробітній платі був здійснений 14.01.2020 року позивачем не спростовується. Однак вимога про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка мала місце у період з 01.09.2019 по 14.01.2020 у даній справі не заявлялась. Таким чином, з 29.08.2019 року крім основної заробітної плати, яка виплачена 14.01.2020 року, залишилась невиплачена вихідна допомога в розмірі 127 706,04 грн. У даній справі вирішується спір про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати вихідної допомоги за період з 01.09.2019 р. по 11.03.2021 р. (день винесення рішення судом першої інстанції), який становить 383 робочих днів. Тому кількість робочих днів, виходячи з яких судом визначений розмір компенсації за затримку повного розрахунку вважає правильною.

Щодо доводів апелянта відносно зазначення в рішенні суду суми середньоденного заробітку позивача в розмірі 2027,08 грн., замість вірного розміру 2019,01 грн., вважає, що судом першої інстанції можливо було застосовано розрахунок середнього заробітку, який надав позивач, а не довідка підприємства, на яку посилається відповідач. Різниця між довідкою відповідача від 05.11.2019 року №05-1/2357 та розрахунком суду першої інстанції складає 8,07 грн., при цьому суд міг допустити арифметичну помилку чи описку.

Враховуючи зазначене, просить суд апеляційної відмовити апелянту в задоволенні його скарги за безпідставністю та необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції від 11.03.2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом з наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що у зв`язку з порушенням АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» законодавства про працю ОСОБА_2 27 серпня 2019 року подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак наказом відповідача позивача звільнено з посади за згодою сторін, ч.1 ст.36 КЗпП, тобто без зазначення в наказі підстав звільнення, на які той посилався у своїй заяві. В день звільнення йому не виплачено суми належні до виплати у день звільнення. Крім того, не виплачено й вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку.

У даній справі, серед іншого, вирішувався спір про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати вихідної допомоги, періоду його нарахування та розміру.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності підстав для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України та, відповідно до вимог ст.44 КЗпП України, для виплати йому вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. А у зв`язку із невиконанням такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу суд застосував передбачену ст.117 КЗпП України відповідальність.

Враховуючи доведеність в межах даної справи факту невиплати позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від АТ «Херсонська ТЕЦ», суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з АТ «Херсонська ТЕЦ» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2019 р. по 11.03.2021 р.

Колегія суддів вважає, що судом правильно встановлені обставини у справі і застосовані норми права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, у відповідності до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Невиплата позивачу з вини Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку у встановлені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме для виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що кількість днів прострочення остаточного розрахунку необхідно визначати з дня, наступного за днем звільнення, а саме з 01.09.2019 року і по день ухвалення судового рішення -11.03.2021 року, оскільки на цю дату вихідна допомога позивачу не виплачена. Тобто тривалість прострочення складає 383 робочих днів.

Також судом правильно обраховано середній заробіток, який належить до виплати позивачу за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.09.2019 року по 11.03.2021 року в розмірі 776 371,64 грн., виходячи із середньоденного заробітку 2027,08 грн., оскільки начас розгляду справи в суді представник відповідача не спростовував, як доказ довідку про заробітну плату позивача.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відступивши від судової практики, яка існувала раніше. На даний час така судова практика є сталою.

В даному випадку суд апеляційної інстанції встановив, що розмір вихідної допомоги, яка належала до виплати позивачу складає 127 706 грн., розмір середнього заробітку, який позивач просить стягнути за час затримки виплати вихідної допомоги складає 776 371,64 грн. що набагато перевищує розмір заборгованості і є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати вихідної допомоги, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів в сумі, про яку просить відповідач в своїй апеляційній скарзі, а саме 193 824,96 грн., оскільки вона є вищою, ніж розмір заборгованості підприємства перед позивачем.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні.

Керуючись ст. 374, 376, 383-389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2021 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги змінити, зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з 776 371,64 грн. до 193 824,96 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М. Полікарпова

Судді Л.П. Воронцова

П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року

Суддя О.М. Полікарпова