КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/302/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Коренюк А.М., постановлену в м. Київ 16 листопада 2021 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дарницький районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту народження особи на території, яка стала територією України,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - факту народження його діда на території, яка стала територією України.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народився в м. Москва, є громадянином Російської Федерації, в м. Києві проживає у власній квартирі. Його дід ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в ст.АвдіївкаБахмутського повіту Єкатеринославської губернії, але згідно відповіді від 23 жовтня 2020 року Печерського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутні відомості актового запису про народження ОСОБА_3 в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

Вказував, що пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року прямо передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на відповідній території до органів Державної міграційної служби для набуття громадянства подається відповідне рішення суду.

Зазначав, що судове рішення про встановлення юридичного факту необхідно йому для можливості набуття громадянства України за територіальним походженням, передбаченої ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Просив встановити факт, що має юридичне значення - факт народження його діда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території ст. АвдіївкаБахмутського повіту Єкатеринославської губернії (сьогодні - Донецька область).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року провадження за заявою ОСОБА_3 закрито.

Заявник ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали і обмеження йому доступу до правосуддя, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з урахуванням вимог п. 1 ст. 37 ЦПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що висновку про необхідність закриття провадження в справі суд першої інстанції дійшов, посилаючись на статті 293, 294, 318 ЦПК України з огляду на неможливість повернути заяву заявнику в зв`язку з невиконанням (на думку суду) вимог ухвали про залишення заяви без руху.

Вказував, що не існує жодної обставини, визначеної процесуальним законом, яка є підставою для закриття провадження у справі за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилався на те, що раніше ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року його заяву було повернуто заявнику для подачі до належного суду за місцем проживання в Російській Федерації, проте постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року справу було направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 травня 2021 року Дарницьким районним судом м. Києва була постановлена ухвала, якою його заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а в якості недоліків в ухвалі зазначено, що заявник не розпочав процедуру набуття громадянства. На виконання вимог даної ухвали ним було надано відповідь Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якій зокрема зазначено, що заяви осіб про набуття громадянства України без повного переліку документів до розгляду не приймаються.

05 липня 2021 року Дарницьким районним судом м. Києва винесена ухвала про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження в справі, судове засідання було призначено на 16 листопада 2021 року, всудовому засіданні 16 листопада 2021 року була постановлена ухвала про закриття провадження в справі.

Наводив зміст ст. 263, 496 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 26, 55 Конституції України, ст. 73, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 8 Закону України «Про громадянство України», п. 44, 92 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року.

Наголошував, що не міг розпочати процедуру набуття громадянства України, і саме тому у відповідності до вимог чинного законодавства звернувся до суду з фактом про встановлення факту народження діда на території України.

Щодо припинення громадянства Російської Федерації, на необхідність ініціювання процедури якого вказував в ухвалі суд першої інстанції, то п. 24 Порядку передбачено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство подається разом з заявою про оформлення набуття громадянства України до відповідного територіального органу ДМС України, а ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначено термін «зобов`язання припинити іноземне громадянство», яке реалізується протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, просив встановити факт, що має юридичне значення - факт народження його діда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території ст. Авдіївка Бахмутського повіту Єкатеринославської губернії (сьогодні - Донецька область).

До заяви ОСОБА_1 додано копії: паспорту ОСОБА_1 , свідоцтва про народження батька ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , відповіді Печерського районного в м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), архівної довідки Державного архіву Сумської області, відповіді регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», свідоцтва машиніста, довідки про місця роботи ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 , відповіді «Російського державного архіву соціально-політичної історії», членського квитка ВЛКСМ ОСОБА_3 , свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 , пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , відповідей Інституту історії України НАН України, договору купівлі-продажу квартири, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 9 - 54).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 було повернуто заявнику для подачі до належного суду за правилами ч. 1 ст. 316 ЦПК України за місцем проживання заявника - Російська Федерація (а. с. 60).

Постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, прийшовши до висновку, що заявник був позбавлений права на доступ до суду (а. с. 107 - 111).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надавши заявнику строку для усунення недоліків.

Підставою для залишення без руху заяви ОСОБА_1 , згідно ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року, було те, що заявником не розпочато процедуру, передбачену чинним законодавством, про набуття/припинення громадянства (а. с. 116 - 117).

На виконання вимог ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року ОСОБА_1 надано копію листа Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 03 червня 2021 року, згідно якого заяви осіб про набуття громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» без повного переліку документів відповідно до Порядку провадження до розгляду не приймаються; пунктом 28 Порядку 215 для набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (п. 44 Порядку № 215); суд розглядає справи про встановлення факту, які визначає ч. 1 ст. 315 ЦПК України (а. с. 122 - 123).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року, визнавши подані матеріали достатніми для їх прийняття до розгляду і відкриття провадження по справі, а також з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, положення п. 2 ч. 6 ст. 185 ЦПК України, яка передбачає, що у разі скасування ухвали про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву, - справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження, призначено справу до розгляду в судове засідання на 16 листопада 2021 року (а. с. 127).

16 листопада 2021 року представником заявника долучено до матеріалів справи відповіді Державної архівної служби України та Державного архіву Донецької області на підтвердження обставин, що заявник ОСОБА_1 не має можливості отримати відомості про народження діда ОСОБА_3 з Державного архіву Донецької області (а. с. 131 - 133).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року провадження в справі за заявою ОСОБА_1 закрите (а. с. 135 - 138).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Україна як учасниця Конвенції захист прав людини і основоположних свобод повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі на підставі ст. 293, 294, 318 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не усунув недоліків, встановлених ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року, проте суд на підставі п.п. 2 ч. 6 ст. 185 ЦПК України, зважаючи на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року, наслідки її виконання заявником, не мав права повторно повернути таку заяву, оскільки ухвала цього ж суду про повернення заяви скасовано постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, і оскільки у разі скасування ухвали про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву (п.п. 2 ч. 6 ст. 185 ЦПК України).

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Разом із тим, закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції на будь-яку з підстав, передбачених ч. 1 ст. 255 ЦПК України, не послався, керуючись лише ст. 293, 294, 318 ЦПК України, залишивши поза увагою, що жодна з цих норм процесуального права не регулює підстави закриття провадження, відтак провадження в справі судом першої інстанції закрите безпідставно.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції щодо неусунення недоліків заяви ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до п. 6 ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, відповідно до статті 8 Закону України від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» (в редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 до суду) особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України«Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Дитина, один із батьків якої або її дід чи баба, прадід чи прабаба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті, яка є особою без громадянства і стосовно якої подано декларацію про відсутність іноземного громадянства, або є іноземцем, стосовно якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.

Дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула громадянство України за народженням та є іноземцем, стосовно якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, або особою без громадянства, стосовно якої подано декларацію про відсутність іноземного громадянства, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.

Іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Пунктом 28 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Згідно з пунктом 44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт народження діда заявника на території, яка стала територією України, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року в справі № 635/2832/20 (провадження № 61-13581св20).

Крім того, посилаючись на необхідність надання звернення до органів ДМС України, суд першої інстанції не врахував норми процесуального права та роз`яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року в справі № 635/2832/20 (провадження № 61-13581св20), 05 квітня 2021 року в справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), в ухвалі 10 червня 2021 року в справі № 521/3167/20 (провадження № 61-9233ск21), однак наведені висновки судом першої інстанції належним чином враховані не були.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що ОСОБА_1 вже звертався в позасудовому порядку до Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, та що листом від 03 червня 2021 року йому роз`яснено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (п. 44 Порядку № 215); суд розглядає справи про встановлення факту, які визначає ч. 1 ст. 315 ЦПК України (а. с. 122 - 123).

Крім того, Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в листі від 23 жовтня 2020 року також рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (а. с. 23 - 25).

Таким чином, заявником подано докази на підтвердження того, що до пред`явлення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, він дійсно звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено, тобто можливість вирішення питання в позасудовому порядку вичерпано, і що уповноваженими органами рекомендовано йому звертатися до суду з відповідною заявою.

Враховуючи наведене, передчасними і помилковими є висновки суду першої інстанції про закриття провадження в справі із посиланням на те, що заявник не усунув недоліки заяви про встановлення заяви, що має юридичне значення, зокрема не надав доказів ініціювання процедури, передбаченої чинним законодавством про набуття/припинення громадянства.

Апеляційний суд враховує, що сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення заяви без руху не зобов`язує заявника беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відкриття провадження в справі ухвалою від 05 липня 2021 року, визнавши подані заявником матеріали достатніми для їх прийняття до розгляду, а в подальшому - закриття провадження у справі ухвалою від 16 листопада 2021 року з підстав начебто неусунення недоліків заяви ОСОБА_1 , є проявом процесуального естопелю з боку суду першої інстанції, тобто процесуальна поведінка суду суперечить позиції, яку суд займав раніше (схожі правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 490/12988/14-ц, провадження № 61-19300св19).

Таким чином, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, що їх регулюють, залишив поза увагою підстави поданої заяви і доводи ОСОБА_1 та дійшов передчасних і помилкових висновків про закриття провадження в справі, що відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України не допускає повторного звернення заявника до суду.

Апеляційний суд приходить до висновку, що закриття провадження по справі з підстав, наведених судом першої інстанції, є безпідставним та сумнівним з точки зору дотримання права заявника на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.