Єдиний унікальний номер 242/395/21
Номер провадження 22-ц/804/240/22
Єдиний унікальний номер 242/395/21 Головуючий у 1 інстанції Капітонов В.І.
Номер провадження 22-ц/804/240/22 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 242/395/21 за позовною заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Капітонова В.І., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу.

В обґрунтування позову зазначив, що АТ «Державний ощадний банк» відповідно до договору відновлюваної кредитної лінії № 2006 від 18 січня 2008 року надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 207 000,00 доларів США зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 17 січня 2018 року. Позивачем всі зобов`язання за кредитним договором були виконані належним чином, відповідачу було надано кредит в сумі 207 000,00 доларів США. У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач в 2009 році звернувся до Ворошиловського районного суду м. Донецька з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме станом на 05 жовтня 2009 року заборгованість відповідача складала 226 031,47 доларів США, у тому числі залишок заборгованості по отриманому кредиту - 207 000,00 доларів США, зі сплати відсотків за користування кредитом 144 234,08 доларів США, пеня в сумі 1 027,31 доларів США. У зв`язку із тим, що станом на дату подання позову були відсутні механізми примусового стягнення заборгованості в іноземній валюті (органи ДВС не мали відповідних рахунків тощо), сума позову була розрахована у гривні за чинним на той момент курсом іноземної валюти. Станом на дату розрахунку заборгованості при зверненні з первісним позовом, а саме 05 жовтня 2019 року офіційний курс НБУ становив 8,01 грн. за купівлю 1 долару США. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 810 286,06 грн., а також судові витрати. 13 травня 2010 року Ворошиловським районним судом м. Донецька з ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 1 810 286,06 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700,00 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120,00 грн.

Рішення суду про стягнення боргу не виконується з 2010 року до теперішнього часу, а за цей час курс долара США виріс втричі. Отже позивачем понесені збитки, пов`язані із знеціненням валюти на день платежу в розмірі різниці між гривневим еквівалентом заборгованості суми. За офіційним курсом НБУ станом на 29 грудня 2020 року сума боргу в розмірі 1 810 286,06 грн. становить 64 025,17 доларів США. Загальна сума заборгованості відповідача, що обліковується на рахунках станом на 29 грудня 2020 року становить 140 067,00 доларів США, що становить заборгованість за основним боргом. Враховуючи, що рішенням суду від 13 травня 2010 року з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 1 810 286,06 грн. ( станом на 29 грудня 2020 року 63 817,07 доларів США), заборгованість відповідача станом на 29 грудня 2020 року становить 76 249,93 долари США. Крім того, позивач вважає, що відповідач за порушення зобов`язання за кредитним договором повинен сплатити 3% річних від простроченої суми в розмірі 33 668,34 долари США, а також пеню за період з 14 березня 2011 року по 14 квітня 2014 року в розмірі 37 445,13 долари США.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача недоотриманий дохід в загальному розмірі 147 363,40 доларів США, що складаються з заборгованості у розмірі 76249,93 долари США, 3% річних у розмірі 33668,34 доларів США, та пені у розмірі 37445,13 доларів США, а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що посилання суду першої інстанції на те, що в порушення вимог, встановлених ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано жодних відомостей про заходи, вжиті позивачем щодо одержання присудженого рішенням №2-736/210 на його користь боргу, не відповідає фактичним обставинам справи. Так, при зверненні до Селидівського міського суду Донецької області позивач повідомив, що рішення у зазначеній справі знаходиться на виконанні у Мирноградському міському відділі державної виконавчої служби Східного МРУ МЮ (м.Харків), та було надано копії відповідних постанов. Отже, банком здійснювалися дії щодо одержання присудженого рішенням №2-736/210 боргу та здійснювалися заходи в напрямку запобігання виникненню збитків, однак відповідач навмисно уникає виконання рішення. Судом не було витребувано інформацію щодо виконання рішення у справі №2-736/210. Звертає увагу на ту обставину, що згідно умов договору кредит відповідачу надавався у доларах США і повертатися мав у валюті кредитування, але зважаючи на об`єктивні обставини відповідач був вимушений звернутися до Ворошиловського районного суду м.Донецька із позовною заявою про стягнення заборгованості у гривні. З 2010 року по теперішній час курс долар виріс втричі, що зумовило збитки, пов`язані із знеціненням валюти на день платежу в розмірі різниці між гривневим еквівалентом заборгованості суми.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2006, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 207 000 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 14,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку та на умовах, визначених договором. Остаточним терміном повернення кредиту є 17 січня 2018 року.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 2006 від 18 січня 2008 року, укладеним з ВАТ «Ощадбанк», позивачем пред`явлено позов до Ворошиловського районного суду м. Донецька. За результатом розгляду справи рішенням суду від 13 травня 2010 року, ухваленим у цивільній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача шляхом приведення договору у відповідності до обставин, що змінилися, визнання недійсними певних його положень та зобов`язання відповідача до вчинення певних дій, яке набрало законної сили 26 липня 2010 року, позовну заяву ВАТ «Державний ощадний банк» задоволено, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішенням суду ухвалено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 810 286,06 грн., витрати по сплаті державного мита в сумі 1 700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька встановлено, що заборгованість відповідача, яка стягнута за невиконання зобов`язань за кредитним договором, становить 226 031,47 доларів США та складається з наступних сум: 207 000,00 доларів США залишок основного боргу; 18 009,00 доларів США - нараховані та несплачені відсотки; 1 027,31 доларів США пеня за прострочені платежі.

У своїй позовній заяві банк посилається на те, що дана сума за офіційним курсом долара США станом на 29 грудня 2020 року становить 63 817,07 доларів США.

Тому вважає, що сума недоотриманого доходу станом на 29 грудня 2020 року, з урахуванням офіційного курсу долара США станом на 29 грудня 2020 року, складає 76 249,93 долари США.

Крім того, відповідно до ст.625 ЦПК України позивач має право на нарахування суми 3% річних, яка за період з 18.01.2008 року по 29.12.2020 року складає 33 668,34 долари США.

Також відповідно до пп.5.1, 5.2 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України. яка діяла на період, за який сплачувалась пеня, від суми платежу за кожний день прострочення і становить за період з 14 березня 2011 року по 14 квітня 2014 року 37 445,13 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт зростання курсу іноземної валюти долара США і відповідного знецінення національної валюти - гривні - не може бути підставою для задоволення вимог, які вже вирішено судом в іншому рішенні. При цьому Ворошиловським районним судом м. Донецька рішенням від 13 травня 2010 року заборгованість за кредитним договором вже стягнута з ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційний суд частково погоджується з даним висновком та зазначає наступне.

Вбачається, що сума у 76 249,93 дол. США фактично становить різницю між сумою заборгованості за кредитним договором, визначену банком на теперішній час у розмірі 140067 дол. США та сумою, стягнутою рішенням від 13.05.2010 року, у розмірі 1810286,06 грн. яка перерахована за офіційним курсом НБУ станом на 29.12.2020 року та складає 63817,07 дол. США.

Заявляючи дану суму до стягнення, позивач зазначив, що кредит надавався у доларах США та повертатися повинен також у доларах США. однак оскільки рішення Ворошилоського районного суду м.Донецька, яким сума боргу була стягнута у гривневому еквіваленті, досі не виконане, то на теперішній час заборгованість збільшилась у вигляді недоотриманих доходів.

При розгляді зазначених вимог апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВП ВС №750/8676/15-ц від 30 травня 2018 року.

У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2010 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 січня 2008 року №2006, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 1810286,06 грн є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 13 травня 2010 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало чинності і знаходиться на примусовому виконанні.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, та погодився на прийняття заборгованості саме у національній валюті.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 76249,93 долари США, які фактично становлять курсову різницю.

Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 37445,13 дол. США, що нараховані за період з 14.03.2011 року по 14.04.2014 року відповідно до пп. 5.1, 5.2 договору, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п.1.1. договору кредит надавався на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією у період до 17.102010 року. Остаточним терміном повернення Кредиту є 17 січня 2018 року.

Таким чином. у договорі сторони погодили строк кредитування, визначивши його до 17 січня 2018 року.

Водночас вбачається, що у 2009 році (більш точної дати матеріали справи не містять) ВАТ «Ощадбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив достроково стягнути суму кредиту, що складається з залишку основного боргу, нарахованих та несплачених відсотків та пені за прострочені платежі. За наслідками розгляду зазначеного позову у справі №2-736/2010 Ворошиловським районним судом Донецької області було ухвалено рішення від 13.05.2010 року про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, банком в односторонньому порядку, у зв`язку з порушеннями з боку позичальника, у 2009 році було змінено строк кредитування шляхом пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Проте після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, у даному випадку після 2009 року, тобто з моменту закінчення терміну кредитування, який було змінено в односторонньому порядку після пред`явлення позову, банк не мав права нараховувати пеню за користування кредитом відповідно до умов договору.

Оскільки, як зазначено банком, пеня була нарахована згідно умов договору у період з 14.03.2011 року по 14.04.2014 року, то відмова суду першої інстанції у задоволенні даної позовної вимоги є правомірною.

Однак апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 33668,34 долари США.

Так, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц .

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Зазначене узгоджується також з висновком Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року, викладеному у справі №646/14523/15-ц.

У рішенні Ворошиловського районного суду Донецької області від 13.05.2010 року визнано грошові зобов`язання позичальника, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

За таких обставин позивач має право на нарахування 3% річних у розмірі 33668,34 долари США відповідно до ст.625 ЦК України у зв`язку із порушенням позичальником грошового зобов`язання. При цьому апеляційний суд погоджується з розрахунком даної суми, наданої позивачем, оскільки вбачається, що він зроблений відповідно до умов договору та вимог законодавства. Відповідачем розрахунок позивача не спростований, свого розрахунку ним не наведено.

При цьому апеляційний суд погоджується також з нарахуванням зазначеної суми саме у іноземній валюті, оскільки вони нараховані виходячи із простроченої грошової суми у відповідній іноземній валюті. При цьому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми саме у іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме у тій валюті, яка визначена договором позики (відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення на користь позивача 3% річних, та ухвалити нове рішення в цій частині - про задоволення позову..

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючі апеляційну скаргу позивача частково, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 14277,06 грн., сплаченого за подання позовної заяви, та суму судового збору у розмірі 21415,59 грн., сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 трьох відсотків річних та розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (р/р НОМЕР_2 у філії Донецькому обласному управління АТ Ощадбанк, код 335106, код ЄРДПОУ 09334702) три відсотки річних від прострочених сум за кредитним договором №2006, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» 18.01.2008 року, у розмірі 33668 (тридцять три тисячі шістсот шістдесят вісім) доларів США 34 центи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 14277 (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят сім) грн. 06 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 21415 (двадцять одна тисяча чотириста п`ятнадцять) грн. 59 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 18.01.2022 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв