н/п 2/490/622/2020 Справа № 490/2503/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року місто Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Павленко Т.Ю.,

за участю представника позивачів - адвоката Кірюхіна О.М.,

представника відповідача - адвоката Хорошева В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу житлового будинку, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Миколаївського міського округу Лашина Олена Петрівна,-

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу жилого цегляного будинку літери А жилою площею 64,2 кв.м., льоху цегляного літери Бпд, гаражу цегляного літери В, огорож 3-6 та споруд 1,11 №8 по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого 03.02.2001 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П., встановивши , що дійсним покупцем у цьому договорі є ОСОБА_6 , а також визнати удаваним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:10:003:0062), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Лашиною О.П. 08 лютого 2002 року, встановивши дійсним покупцем у цьому договорі ОСОБА_6 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що зазначені договори купівлі-продажу є удаваними, вчиненими для приховування іншого правочину, оскількинасправді вони вчинені їхнім батьком- ОСОБА_6 , який не бажав оформлювати на себе вказані об`єкти нерухомості і оформив їх на свого батька- ОСОБА_5 , та з метою забезпечення своїх майнових прав отримав від останнього заповіт на вказане та інше майно, посвідчений тим же нотаріусом 25.02.2002 року, у подальшому здійснив значну перебудову вказаного будинку та облаштування його для сім`ї. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 також помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До смерті свого батька вважали його власником будинку та земельної ділянки.

Не було відомо про наявність заповіту, складеного дідом на ім`я дочки- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . З 15.02.2014 року ОСОБА_1 зареєстрований у будинку по АДРЕСА_1 . Тільки після смерті батька відповідач заявила, що вона є спадкоємицею даного майна за заповітом, виданого на її ім`я ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 11.09.2018 року.

Про порушення права довідалися лише після 26.04.2018 року.

ІІ.ХІД СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ

Протоколом автоматизованого розподілу цивільної справи від 21.03.2019 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалю від 26.03.2019 року дана позовна заява залишена без руху.

04.04.2019 року від позивачів надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 17.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 20.06. 2019 року.

Ухвалою від 17.04.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

15.05.2019 року від ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову та застосувати позовну давність, вказавши наступне.

Власником будинку та земельної ділянки був ОСОБА_5 , який при житті залишив заповіт на її ім`я. Після його смерті спадщину вона оформила, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 11.09.2018 року.

Після смерті батька вона дозволила тимчасове проживання у даному помешканні своєму рідному брату- ОСОБА_6 , де він і проживав до своєї смерті- ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В червні 2018 року дізналась, що у будинку проживає її племінник- ОСОБА_5 , який змінив замки на вхідних воротах, та почав створювати їй перешкоди у користуванні будинком.

У подальшому встановила, що він був зареєстрований у даному будинку зі згоди колишнього власника- свого батька.

Під час життя батько позивачів- ОСОБА_6 знав та усвідомлював, що власником будинку є його батько- ОСОБА_5 , знав про заповіт на її ім`я та ніколи цього факту не оспорював, та спадщину після смерті батька не прийняв.

Окрім того, ОСОБА_6 був порядною людиною і від Закону йому переховуватись не було потреби. Так, за життя він оформив на себе корпоративні права господарського товариства ТОВ «ВД-Транс». Договір купівлі-продажу 64/100 частини нежитлового об`єкту- по АДРЕСА_2 . На даний час майно успадковано його спадкоємцями.

Окрім того, позивачі не були стороною укладення договорів купівлі-продажу. Не є спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 , тому укладення оскаржуваних договорів жодним чином не порушують їх інтереси.

Статтею 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту порушеного права як встановлення дійсним покупцем ОСОБА_6 , що по суті є бажанням набуття на свою користь нерухомого майна.

Одночасно не надано жоднтх доказів того, що ОСОБА_5 не мав наміру набувати прав власності на житловий будинок із земельною ділянкою, тоді як волевиявлення ОСОБА_6 було направлено на укладення даних договорів на своє ім`я.

Враховуючи приписи ст.ст. 202,203,235 ЦК України, ст. 60 ЦПК України, практику Верховного Суду, можна стверджувати, що позивачі не доводять і не надають доказів про спрямованість волі сторін в оскаржуваних договорах на встановлення інших цивільно-правових відносин,ніж тих,що передбачені насправді вчиненими правочинами, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати вчинений правочин: настання між сторонами інших прав та обов`язків. ніж тих, що передбачені оскаржуваними правочинами.

ОСОБА_5 дійсно дозволяв своєму синові проживати у належному будинку, та він і виконував на прохання батька певні функції. При цьому, ОСОБА_5 був забезпеченою людиною і всі витрачені кошти належали виключно йому, в свою чергу, син міг розпоряджатися ними за рахунок доручення ОСОБА_7 . При цьому, 25.07.2005 року він продав квартиру АДРЕСА_3 та вклав їх на реконструкцію будинку, але ці витрати не мають значення для справи.

Виходячи зі змісту позову, дані вимоги заявлені позивачами в інтересах ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого позивачі просять визнати покупцем у договорах, то права та обов`язки, які позивачі мають успадкувати, по-перше, повинні з`явитись у спадкодавця, то саме порушення його права та обов`язків має значення для врахування строків позовної давності.

Однак, оскаржувані договори укладені відповідно у 2001 та 2002 роках, і до 2018 року, ОСОБА_6 не звертався до суду із позовом про визнання договорів удаваними, та навіть і після складення заповіту на користь відповідачки, та не оскаржував при своєму житті заповіту батька.

Твердження про те, що їм не було відомо про власника нерухомості спростовується фактом реєстрації позивача ОСОБА_1 у спірному будинку за згодою ОСОБА_5 .

За такого, сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 03.07.2019 року задоволено клопотання про забезпечення позову та накладено обтяження у вигляді арешту на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та заборонено укладати усі види угод, пов`язаних з відчуженням даного майна (суддя Гуденко О.А.).

20.06.2019 року ОСОБА_3 подана заява (клопотання ) про застосування позовної давності з підстав, вказаних у відзиві.

02.07.2019 року представником позивачів - адвокатом Кірюхіним О.М. направлена відповідь на відзив, яка зводиться до наступного.

Відповідачем не спростовані доводи т а докази, надані позивачами. Зокрема, всі затрати, пов`язані з реконструкцією будинку та докази знаходяться у розпорядженні позивачів та надані суду.

Питання про проживання ОСОБА_6 після смерті батька ОСОБА_5 не відноситься до предмету спору та є явним перекручуванням дійсних обставин, які будуть спростовані показанням свідків. Все майно було придбано ОСОБА_6 , але з власних причин оформив право власності на свого батька ОСОБА_5 з метою гарантування своїх майнових прав було оформлено розпорядження про спадок у вигляді заповіту. Окрім того. Батько з дідом були зареєстровані за однією адресою, а тому в розумінні ст. 1268 ЦК України батько є таким, що прийняв спадщину після смерті діда.

При цьому, позивачі вважають, що їхні права, як спадкоємців після смерті батька порушені, тому вони мають право на оскарження даних договорів.

Ухвалою суду від 02.10.2019 року задоволено клопотання сторін, та постановлено про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , постановлено про витребування від Головного Управління пенсійного фонду України в Миколаївській області даних про підтвердження розміру пенсії ОСОБА_5 ; долучено до матеріалів справи накладну № 27-2642-6220 на ОСОБА_1 , накладну № 27-2641-62098, залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Лашину Олену Петрівну.

Витребувано із Державного нотаріального архіву Миколаївської області копії документів, які послугували укладенню договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки. У підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 12.11.2019 року.

На виконання даної ухвали на адресу суду приватним нотаріусом Лашиною О.П. направлені копії даних документів.

При цьому, нотаріус просила про розгляд справи у її відсутності та пояснила, що при посвідченні даних договорів був присутній сам ОСОБА_5 разом із сином ОСОБА_6 , який його привозив для укладення даних договорів. Хто проводив оплату- їй невідомо.

19.11.2019 року від Пенсійного фонду надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_5 на обліку пенсійного фонду не знаходився.

Ухвалою суду від 20.01.2020 року закрито підготовче судове засідання, та справу призначено до судового розгляду на 16.04.2020 року.

Судові засідання по різним причинам неодноразово відкладались.

Судом допитані у якості свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 .

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. При цьому адвокат позивачів ОСОБА_19 заявив клопотання про закінчення розгляду справи у відсутності свідків, які не з`явились, оскільки їх явка неможлива.

Представник відповідача просив про відмову у задоволенні позовних вимог з застосуванням строків позовної давності.

Позивачі, відповідач та третя особа до судового засідання не з`явились.

Судом постановлено про розгляд справи у їх відсутності, та відсутності свідків, явка яких не є можливою, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

За договором купівлі-продажу, посвідченого 03.02.2001 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. (реєстровий номер 327). ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_20 купив цілий жилий будинок АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розміром 1000 кв.м., згідно державного акту направо власності на землю 1-МК №004236, виданого Миколаївською міською радою 01.08.1996 року за № 185, розташований жилий цегляний будинок, зазначений на плані літери А, який має 64,2 кв.м. жилої площі, льох цегляний літери Бпд, гараж цегляний літери В, огорожі № 3-6, споруди 1,11 №8.

Продаж цей вчинено за 95 000 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору.

Даний договір зареєстрований у ММБТІ за № 2788 21.02.2002 року.

08.02.2002 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_4 .

За даним договором ОСОБА_4 продав дану земельну ділянку за 4000 грн., ОСОБА_20

25.09.2002 року приватним нотаріусом Лашиною О.П. посвідчений заповіт (реєстровий 2667), за яким: ОСОБА_20 належні йому на праві власності: квартиру АДРЕСА_3 , житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями і спорудами за АДРЕСА_1 , земельну ділянку за АДРЕСА_1 , речі домашнього обіходу і вжитку, що знаходяться в квартирі і житловому будинку за вказаними адресами заповів сину ОСОБА_6 .

У заповіті також зазначено, що якщо ОСОБА_6 з будь-яких причин не приймає спадщину, або відмовиться від неї, то все вказане майно заповідає онуку ОСОБА_1 та онучці ОСОБА_2 .

11.03.2002 року ОСОБА_5 звернувся до виконкому Центральної адміністрації з заявою про оформлення самовільних будівель по АДРЕСА_1 .

Рішенням № 29 Миколаївської міської ради від 12.04.2002 року оформлено ОСОБА_5 у житловому будинку літери А-2 збільшення житлової площі на 73,6 кв.м. за рахунок надбудови другого поверху 7,0х13,90 на 56,1 кв.м., переобладнання приміщення 1-13 на 15,6 кв.м., 1-14 на 1,9 кв.м., нежитлову прибудову літ. « А» 3,65х8,90 по АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 25.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. (реєстровий номер 2487), ОСОБА_5 продав ПП « Сімейний фонд «квартиру АДРЕСА_3 за 201 000 грн.

18.06.2013 року, секретарем Калинівської ради Жовтневого району Миколаївської області посвідчений заповіт ОСОБА_20 , за яким: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_5 і все своє майно заповідає ОСОБА_3 (реєстровий № 85).

ОСОБА_5 помер у віці 83 років ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

11.09.2018 року приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 його дочці- ОСОБА_3 ( реєстровий номер 768).

Спадщинаскладається з житлового будинку літери А-2, кам`яного, обкладеного цеглою , житловою площею 137,8 кв.м., загальною площею 375,2 кв.м. з цегляним льохом літ.Бпд, підвалом з бетонних блоків літ Дпд, з огорожами № 4,5,6,10,12,13,14, спорудами № 8,11,1,11,111, що розташований у АДРЕСА_1 .

11.09.2018 року приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Красновою С.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , на майно померлого, яке складається із земельноїділянки, площею 0,1000 га ( реєстровий номер 769).

12.03.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про тлумачення заповіту від 18.06.2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 31.03.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням суду встановлено, що за матеріалами спадкової справи № 9/2016, заведеної приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Красновою С.М., ОСОБА_3 30.08.2016 року та 11.09.2018 року одержала свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 3,0882 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :05:000:0116.

Крім цього, в порядку спадкування за заповітом рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14.07.2016 року за нею визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_5 .

Згідно вказаного рішення суду, ОСОБА_3 звернулась з позовом до Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в якому просила визнати за нею право власності порядку спадкування за заповітом на даний будинок. Рішенням суду встановлено, що інших спадкоємців немає.

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до Центрального суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору-Центральний районний відділ в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області , про усунення перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення та стягнення моральної шкоди.

Ріщенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.02.2021 року позов задоволено частково.

ОСОБА_1 постановлено про виселення із будинку, у задоволенні інших позовних вимог- відмовлено.

Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 14.04.2021 року рішення суду залишено без змін.

Судовими рішеннями встановлено наступне.

ОСОБА_3 має на праві власності, крім спірного будинку, 1/2 частину квартири у Центральному районі м. Миколаєва, ОСОБА_1 -1/6 частину квартири по АДРЕСА_6 , яку подарував 11.01.2021 року.

ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_21 та син ОСОБА_6 зареєстровані по день смерті у будинку АДРЕСА_5 .

За такого, судом встановлено, що ні ОСОБА_5 , який був попереднім власником спірного будинку, ні його син та батько відповідача ніколи не були зареєстровані в даному будинку, а сам ОСОБА_5 ніколи і не проживав у ньому- що також визнали обидві сторони під час розгляду справи.

Отже, ОСОБА_1 ніколи не проживав і не був членом сім`ї попереднього власника житла.

За приписами ст. 82 ЦПК України, обставини справи, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

ОСОБА_6 на праві приватної власності належить нежитловий об`єкт по АДРЕСА_2 . Даний об`єкт придбаний останнім на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.02.2005 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. ( реєстровий номер 398). Продаж вчинено за 240 000 грн.

24.02.2010 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на вказаний нежитловий об`єкт на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради, замість договору купівлі-продажу від 10.02.2005 року № 398.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_6 є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «ВД-Транс», місце знаходження якого є м. Миколаїв, Корабельний район, вул. Приміська, 60. Дата реєстрації 17.03.2004 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 62 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Спадкоємцями після його смерті є діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які і звернулись з даним позовом до суду.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачі вказали наступні докази:

експлікацію технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виданого станом на 30.01.2001 р. ММБТІ на ім`я колишнього його власника ОСОБА_4 (продавця за договором від 03.02.2001 р.), що підтверджує, що його житлова площа на той час дійсно складала 64,2 кв.м.;

- експлікацію технічного паспорту на цей же будинок, виданого станом на 30.05.2018 р. ММБТІ на ім`я ОСОБА_1 (далі - Позивач 1), з якого вбачається, що житлова площа на цю дату складає вже 137,8 кв.м.;

- ескізи до проекту індивідуального житлового будинку, які підтверджуєть, що архітектурно-проектна фірма « ІНФОРМАЦІЯ_5 » виготовила його у 2001 році;

-договір від 19.03.2001 р., укладений між ТОВ «Миколаївська Електронна Компанія», як виконавцем, та ОСОБА_6 , як замовником, що підтверджує, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання на поставку, монтаж і пусконаладку обладнання для опалення у приміщеннях замовника. До цього договору додані пропозиції виконавця по монтажу опалення від 17.02.2001 р. вартістю 9 308 доларів США, по монтажу підлогового опалення від 26.09.2002 р. вартістю 1 928 доларів США (адресована на ім`я батька), по монтажу електропроводки від 27.09.2002 р. вартістю 433 доларів США(вказана адреса АДРЕСА_1 ), схема системи підлогового опалення по АДРЕСА_1 . Актами від 07.07.2001 р. підтверджується, що по АДРЕСА_1 виконавець виконав роботи по монтажу систем радіаторного опалення, опалення «тепла підлога», вводу холодної води від водопроводу, вводу холодної води від питного басейну, внутрішнього водопостачання житлового будинку, водопостачання питної води для кухні будинку(до всіх актів додано переліки встановленою обладнання та використаних матеріалів). Актами від 19.07.2001р. підтверджується, що но АДРЕСА_1 виконавець виконав роботи по монтажу систем трубопроводів для підключення пральної машини та ванни, поливу (до обох актів додано переліки встановленого обладнання та використаних матеріалів). В усіх актах від замовника вказаний виконроб ОСОБА_8 , який дійсно на замовлення батька керував усіма роботами по перебудові і облаштуванню придбаного будинку .

- договірвід 20.03.2001 р. № 20031/1, укладеним між ОСОБА_6 , як замовником, та ТОВ «Текко Плюс», як виконавцем, який, на думку позивачів. підтверджує, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по поставці дверей виробництва «Артеві» (Іспанія). До цього договору додані пропозиція від 13.03.2001 р. на суму 3 518,06 доларів США, від 11.05.2001 р. на суму 5 702,85 доларів США, від 28.07.2001 р. на суму 3 833,78 доларів США, від 15.08.2001 р. на суму 962,96 доларів США, специфікації без дати на суму 3 981,67 доларів США, від 11.05.2001 р. на суму 3 416,05 доларів США, додаток до цієї специфікації на суму 1 760,00 доларів США, від 14.05.2001 р. на суму 1 850,66 доларів США, від 14.05.2001 р. на суму 1 110,37 доларів США, від 15.05.2001 р. на суму 344,63 доларів США;

- договір від 26.03.2001 р. № 2001/1, укладений між ОСОБА_6 , як замовником, та магазином « ІНФОРМАЦІЯ_6 », як виконавцем, підтверджується, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по поставці сантехнічних виробів на загальну суму 77 212,00 грн., а специфікація до цього договору - що загальна вартість придбаних за договором сантехнічних виробів та меблів складає 13 489,00 доларів США;

- договір від 07.04.2001 p., укладений між ПП ІСФ «XXI век-Николаев», як продавцем, та ОСОБА_6 , як покупцем, який підтверджує, на їх думку, що продавець зобов`язується продати, а покупець зобов`язується придбати та оплатити товар на загальну суму 25 375,00 грн., за яким передбачена 100 % передплата, заказом від 07.04.2001 р. № 30443 - перелік придбаних будівельних матеріалів загальною вагою 5 181,2 кг на ту ж суму, яка з курсом 5,60 грн. за 1 долар США складає 4 53138 доларів США;

- з 11.06.2001 р. по 20.08.2001 р. між ТОВ «Київський шик», як продавцем, та ОСОБА_6 , як покупцем, укладено 4 договори купівлі-продажу меблів, до яких додані різні документи.

Так, 11.06.2001 р. між цими сторонами укладено договір купівлі-продажу меблів на суму 6 300,00 доларів США, у якому зазначено адресу покупця - АДРЕСА_1 .

У той же день між цими ж сторонами укладено договір купівлі-продажу меблів на суму 25 885,00 доларів США, у якому зазначено, що авансовий платіж у ньому склав 10 700 доларів США, що доплату у ньому на суму 2 000 доларів США зроблено 12.06.2001 р. та на суму 6 150 доларів США - 20.08.2001 р. та ту ж адресу покупця. Зі специфікацій до цього договору вбачається, що покупцем придбавалися меблі, в тому числі кухонні, фабрик BERLONI, VOLPI, ARCOBALENO, PICCINATO, ІНФОРМАЦІЯ_7 , та побутова техніка фірм BOSCH та BLANCO і фабрики BERLONI, а розписками від менеджера продавця ОСОБА_22 підтверджується, що він отримав в оплату за меблі від ОСОБА_6 6 150 доларів США 20.08.2001 р. та 6 000 доларів США 09.11.2001 p.. До цього договору додано ескізи кухонних меблів.

26.06.2001 р. між тими ж сторонами укладено договір купівлі-продажу меблів на суму 1 600 доларів США.

20.08.2001 р. між тими ж сторонами укладено договір купівлі-продажу меблів на суму 8 800 грн., що еквівалентно 1 600 доларів США;

- заказ-нарядом № 17 за 2001 рік (точна дата не вказана), оформленим ТОВ «АРТМРАМОР» підтверджується, що замовник ОСОБА_6 замовив камін вартістю 2 100 (валюта платежу не вказана, але вочевидь, що ця сума відповідає ринковій цині у доларах США). До цього заказ-наряду додається ескіз каміну з накресленим на ньому розрахунком його вартості;

- маршрутним листом від 06.06.2007 р. на ім`я ОСОБА_6 та актом приймання-передачі виконаних робіт щодо монтажу обладнання від того ж числа на ім`я матері ОСОБА_16 , з якою батько проживав однією сім`єю без шлюбу, у обох з яких вказано адресу АДРЕСА_1 , підтверджується, що за цією адресою проведено роботи по монтажу та встановленню обладнання до багатоканальної цифрової телемережі. Перелік використаних матеріалів та виконаних робіт підтверджується кошторисом та розрахунками вартості матеріалів і робіт.

Усі вище перелічені роботи, обладнання та меблі дійсно проведені та встановлені у будинку по АДРЕСА_1 .

Загальна сума витрат тільки за переліченими договорами за субпідрядними роботами та на придбання обладнання, меблів та ін. перевищує 81 000 доларів США. До цих витрат не входять загально будівельні роботи, які за дорученням батька за його кошти виконувалися під керівництвом виконроба ОСОБА_8 , завдяки яким тільки житлова площа придбаного будинку збільшилася з 64,2 кв.м. до 137,8 кв.м.. З огляду на обсяги виконаних робіт по облаштуванню будинку вбачається, що на момент його придбання він взагалі не був пристосований для проживання, а дід, ІНФОРМАЦІЯ_8 , як звичайний пенсіонер у віці 71 року, не мав ніякої можливості придбати як будинок, так і земельну ділянку за такі великі власні кошти.

У судовому засіданні допитаний у якостісвідка ОСОБА_8 пояснив суду, що був прорабом на будівництві будинку по АДРЕСА_1 близько 11 років. В ролі замовника робіт був ОСОБА_6 та його дружина, які вирішували питання щодо дизайну, за проведені роботи розплачувався ОСОБА_6 . Про те, що кошти належали ОСОБА_6 відомо з його слів.

Свідок ОСОБА_17 повідомила суду, що позивачі є її внуками. Будинок був придбаний за гроші ОСОБА_6 , але оформлений на ОСОБА_5 у зв`язку з певними обставинами, які не дозволяли йому оформити на себе нерухоме майно.Всі роботи у будинку проводились за його рахунок.

Із пояснень свідка ОСОБА_16 встановлено, що вона була у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 . Будинок придбаний за гроші ОСОБА_6 , але оформлений на батька- ОСОБА_5 , щоб уникнути конфіскації майна. У подальшому, за свої кошти перебудував будинок. Батько у будинкуне проживав. Про наявність заповіту на ОСОБА_3 померлий не знав.

За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, та суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмету доказування ( ст. 77 ЦПК України).

IV.ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ.ПОЗИЦІЯ СУДУ

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним ( ст. 235 ЦК України).

За такого, на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, маскують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

При укладанні таких «несправжніх» договорів слід пам`ятати про наслідки. Перш за все, згідно закону (ст.235 ЦК України): якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Так, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» уточнює: за удаваним правочином (стаття 235) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК Україн имає визнати, що сторонами вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Під час укладання цивільно - правових угод, особливо щодо розпорядженням нерухомим майном, задля мінімізації податків та обов`язкових платежів, дуже часто трапляються випадки коли сторони правочину, не розуміючи правових наслідків, приховують дійсний правочин укладаючи удаваний.

Так, 07.09.2016 Верховний суд України, розглядаючи справу № 6-1026цс16 про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, провів правовий аналіз удаваного правочину щодо розпорядження нерухомим майном та зробив правовий висновок, який є обов`язковим для судів та всіх суб`єктів господарювання при вирішені такого роду спорів.

Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У положеннях статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Необхідно також вказати, що Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним(ст. 235 ЦК України).

Предметом дослідженняВерховним судом Україниу справі № 6-1026цс16був договір дарування нерухомості, який одна із сторін вважала удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору купівлі-продажу задля ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Ураховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) відповідає їх внутрішній волі, суд взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов`язує певні правові наслідки.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Перевіряючи наявність правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу від 03.02. 2001 року та 08.02.2002 року удаваними в частині визначення особи покупця, суд перевіряв, чи не суперечить правочин, який насправді вчинено, закону.

Удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки.

Так, суд зобов`язаний встановити, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконав ОСОБА_6 , і він же скористався правами покупця, саме він домовлявся про істотні умови договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, а ОСОБА_5 лише вдавав з себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким в договорі, і тільки за таких обставин суд може визнати покупцем за договорами ОСОБА_6 .

Однак, викладене вище свідчить про те, що доказів цьому позивачі не надали.

Щодо оцінки наявності підстав для захисту цивільного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює умежах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачі зазначали, що на момент нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу батько не мав реальної можливості оформити нерухомість на своє ім`я, оскільки для нього могли настати негативні наслідки, про що вказала і допитана у якості свідка ОСОБА_16 , а тому попросив батька ОСОБА_5 укласти ці договори на своє ім`я.Однак, жодних доказів на підтвердження наведених обставин позивачі не надали.

Таким чином, можна дійти висновку, що ОСОБА_6 переслідував мету не допустити у майбутньому позбавлення (конфіскації) належного майна шляхом примусового виконання вірогідного рішення суду.

На переконання суду, такі умисні дії необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав інших осіб на можоиве задоволення вимог кредитора, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України.

Суд виходить з того, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підставі та умови надання захисту судом.

За такого,суд враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивачів має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав.

Не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, то є неналежним позивачем у справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові

Постанова ВП ВС від 28.09.2021 № 761/45721/16-ц (14-122цс20).

Показанні свідків та надані квитанції і договори не є підтвердженням у розумінні приписів ст.ст.76-81 ЦПК України,наявності прав покупця у ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК).

При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із чч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Виписане вище свідчить про те, що строк позовної давності пропущений.

Однак, беручи до уваги, що позовні вимоги по суті задоволенню не підлягають, суд вважає, що саме з цієї підстави і слід відмовити у задоволенні позову.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші протиУкраїни": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішенняхсудів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенціїзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії").

Згідно ч.ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

За такого ухвала про забезпечення позову від 03.07.2019 року, якою накладено обтяження у вигляді арешту на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та заборонено укладати усі види угод, пов`язаних з відчуженням даного майна ( суддя Гуденко О.А.)підлягає скасуванню, але зберігає свою дію до набрання законної сили рішення суду.

V. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

За такого, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст.12,13,76-81, 133,141,158, 263 - 265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу житлового будинку, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Миколаївського міського округу Лашина Олена Петрівна - відмовити.

Ухвалу суду від 03.07.2019 року про забезпечення позову, шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та заборони укладати усі види угод, пов`язаних з відчуженням даного майна - скасувати.

Дані заходи забезпечення позову, відповідно до ст. 158 ЦПК України, зберігаютьсвою дію до набрання законної сили рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо досуду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 20 січня 2022 року

Суддя Н.П. Черенкова