Провадження №4-с/463/3/22
УХВАЛА

18 січня 2022 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Рудакова Д. І.

при секретарі судового засідання Метеллі Б.Б.,

скаржника ОСОБА_1

особи, дії якї оскаржуються Сидій О.В.

розглянувши у відкритому судвому засіданні у залі суду в місті Львові скаргу ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту на кошти боржника від 13.10.2021 винесеної головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Львова) Сидій О.В., -

в с т а н о в и в:

скаржниця звернулась до суду зі скаргою, у якій просить суд визнати незаконною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 13.10.2021 (ВП №67091026) винесену головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львова) Сидій О.В.

Зазначає, що у Личаківському відділі державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Львова) відкрито виконавче провадження № 67091026 з виконання вимоги про сплату боргу №Ф-7372-52У виданої 23.02.2021 ГУ ДПС у Львівській області про стягнення коштів на користь держави у розмірі 34779, 89 грн. З даною постановою не згідна, вважає дії головного державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Львова) Сидій О.В. протиправними та просить скасувати постанову про накладення арешту на кошти боржника від 13.10.2021 винесеної головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Львова) Сидій О.В

В судовому засіданні державний виконавець Сидій О.В. відносно задоволення скарги заперечив, просив у такій відмовити.

Скаржник ОСОБА_1 скаргу підтримала з підстав наведених у ній.

Заслухавши пояснення державного виконавця, дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що у Личаківському відділі державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Львова) перебувало виконавче провадження № 67091026 з виконання вимоги про сплату боргу №Ф-7372-52У виданої 23.02.2021 ГУ ДПС у Львівській області про стягнення коштів на користь держави у розмірі 34779, 89 грн.

Дослідивши матеріали скарги, додані до неї документи, приходжу до висновку про відмову у задоволенні скарги в частині дій державного виконавця, в решті скарги слд закрити, виходячи з наступного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу.

Отже, постанови державного виконавця про стягнення штрафу є самостійними виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. (стаття 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та з його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та/або штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 20 січня 2019 року у справі № 161/8267/17 (провадження № 14-604цс18) та інші).

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що правовідносини щодо оскарження постанови державного виконавця про стягнення штрафу є адміністративно-правовими, а, відтак, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 14 квітня 2021 року в справі № 422/5205/12 (провадження № 61-20841св19).

Розгляд цієї справи по суті за правилами цивільного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

Суд зауважує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Отже, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Водночас Європейським судом з прав людини в рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» зазначено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

У свою чергу, розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, наведеною у постанові від 05 березня 2021 року в справі № 640/19503/19 (провадження № К/9901/1100/20).

Згідно з вимогами частини 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). На стадії відкриття аналогічно не врегульоване питання у відмові у відкритті провадження за скаргою. Зважаючи на те, що ЦПК України не містить конкретної вказівки суду на те, яким чином необхідно діяти в разі виявлення того, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії, заява N 48778/99).

Керуючись ст.ст.260,261,354,355,450,451 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

п о с т а н о в и в:

В скарзі ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту на кошти боржника від 13.10.2021 винесеної головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Львова) Сидій О.В. - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя Д.І. Рудаков