Дата документу 21.01.2022 Справа № 334/5269/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5269/21 Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М. В.
Провадження № 22-ц/807/451/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі з 18.11.1962. На теперішній час ОСОБА_1 є непрацездатною особою, має хронічні системні захворювання, що потребує постійного підтримуючого лікування та дорогої операції. Її пенсія не забезпечує необхідного мінімуму для достатнього харчування, проживання, лікування та сплати комунальних послуг. Розмір її пенсії складає 3 143,33 гривні, інших джерел доходу не має. Відповідач не сплачує за себе вартість нарахованих житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим вона вимушена сплачувати вказані витрати самостійно задля того, щоб житло не відключили від послуг. Відповідач, отримуючи пенсію у розмірі 11 000 гривень, добровільно надавати матеріальну допомогу відмовляється, не піклується про неї, не доглядає, не цікавиться станом її здоров`я. Фактично залишив її на призволяще і своїми діями висловлює байдужість до неї та її життя. Інших утриманців або аліментних зобов`язань відповідач не має. Свою пенсію відповідач витрачає лише на себе.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи стягнення з дня подачі позову і довічно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що надала суду належні та допустимі докази, які підтверджують той факт, що вона є пенсіонеркою, тобто в правовому розумінні непрацездатною, хворіє низкою захворювань, потребує оперативного лікування та постійного прийому ліків, на що їй розміру отримуваної пенсії не вистачає. Окрім того вказує на те, що самостійно сплачує комунальні послуги, а відповідач, в свою чергу, не приймає участі в утриманні спільного житла. Вважає, що суд не врахував надані нею письмові докази, що підтверджують факт непрацездатності, довідки про стан здоров`я, сплату за комунальні послуги.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не є перешкодою відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скаргарозглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 4, п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 18.11.1962, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 18.11.1962.

ОСОБА_1 досягла пенсійного віку та перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні ПФУ м. Запоріжжя в Запорізькій області та отримує пенсію у сумі 3 143,33 гривні щомісячно, що підтверджується копією її паспорту та Довідкою про доходи № 5942 0199 0090 1895.

Згідно з Довідками Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району ОСОБА_1 перебувала на обліку в управління та отримувала державну соціальну допомогу (субсидію). Станом на 01.06.2021 субсидію не отримує та на обліку не перебуває.

Позивачка ОСОБА_1 є непрацездатною особою та отримує пенсію у сумі 3 143,33 гривні щомісяця.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 також є непрацездатною особою, але отримує пенсію 11000 гривень та може надавати їй матеріальну допомогу, але витрачає пенсію суто на свої потреби.

В позові вказувала, що, оскільки лише вона сплачує зі свого пенсійного доходу за комунально-житлові послуги по квартирі, у якій мешкають сторони, а також витрачає пенсію на своє лікування, то залишку її пенсії їй не вистачає на інші необхідні потреби та належне існування. Тому просила суд стягнути з відповідача на своє утримання аліменти у розмірі ј частки від його доходу щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що прожитковий мінімум для непрацездатних осіб з 01 липня 2021р. становить 1 854 грн., а тому відповідно до ч. 4 статті 75 СК України позивач не належить до осіб, які потребують матеріальної допомоги. При цьому, суд відхилив аргументи позивача про її хвороби та нездійснення відповідачем платежів з утримання спільного житла, оскільки вони не стосуються предмета доказування у цій справі, а можуть бути підставами для окремих позовів відповідно до положень ст. 90 СК України та ст. 544 ЦК України.

В скарзі позивач вказує, що вона надала достатньо належних і допустимих доказів своєї потреби в матеріальному утриманні від відповідача, але суд не належним чином проаналізував їх та не звернув уваги на те, що розмір її пенсії, хоча й є більшим від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, але з урахуванням витрат на житлово-комунальні послуги виключно з її пенсії, вона неспроможна виділяти достатньо коштів на своє медичне обслуговування та життєзабезпечення.

Проте колегія суддів, вивчивши матеріали справи, зазначає, що позивач не надала до суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні данні, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають їз встановлених обставин.

Суд в повній мірі дотримався вимог вказаної норми, повністю вмотивувавши свої висновки на підставі повно та всебічно досліджених матеріалів справи, із правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 75 Сімейного кодексу України (далі СК) дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом першої, другої чи третьої групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу, якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц.

Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що з 1 липня 2021 року прожитковий мінімуму для непрацездатних осіб становить 1854 гривні.

Судом встановлено, що розмір пенсії позивача становить 3 143,33 грн., що є більшим за прожитковий мінімум, а тому в силу закону вона не належить до осіб, які потребують матеріального утримання. Відтак, позивач мала довести в інший спосіб таку наявну в неї потребу, тобто надавши відповідні докази на підтвердження цьому.

Колегія, дослідивши обставини справи, перевіривши надані позивачем доказами, погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що позивач отримує пенсію у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для непрацездатних осіб.

Також колегія наголошує на тому, що в справі навіть не мається доказів про розмір пенсії відповідача, який позивач визначила у 11 000 грн., а тому не можливо оцінити й той критерій, що відповідач може надавати їй матеріальну допомогу.

В апеляційній скарзі позивач неодноразово наголошує про системність її захворювань, потребу в оперативного лікування та постійному прийомі ліків, що потребує значних витрат.

Проте наданий позивачем єдиний доказ у вигляді консультаційного висновку спеціаліста від 10.06.2021р., який містить графи про результати досліджень, висновок спеціаліста (встановлений діагноз) та рекомендації, є нечитабельним, а тому не доводить її посилань на системність та тяжкість захворювань і потребу у операції. Інших медичних документів позивачем не надано.

Окрім того, у позовній заяві не мається конкретних розмірів здійснених позивачкою витрат на лікування та їх щомісячний розмір, а також не мається у матеріалах справи квитанцій чи фіскальних чеків на придбання ліків, тобто про те, що позивачкою було витрачено на її лікування та медичне обслуговування будь-які конкретні суми власних коштів.

Отже доводи позивача про вкрай незадовільний стан її здоров`я, потребу в оперативному лікування та постійному придбанні ліків самостійно за власний кошт не знайшли свого підтвердження ані в ході розгляду справи в суді першої інстанції, ані при апеляційному розгляді.

За правилами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_1 до суду надано копії квитанцій про сплату за комунальні послуги, які, на її думку, підтверджують те, що тільки нею сплачуються усі витрати на комунальні послуги.

Однак, вивчивши надані нею копії квитанцій та фіскальних чеків про оплату житлово-комунальних послуг, колегія суддів зазначає, що на деяких з них не зазначено імені та по-батькові платника, а в інших вказано платником « ОСОБА_2 », тобто зазначено чоловіка. Та серед них не мається жодного платіжного документу, у якому була б зазначена платником позивач. Відтак, долучені копії квитанцій та фіскальних чеків спростовують доводи, що тільки самою позивачкою та за її кошти сплачуються усі витрати на комунальні послуги.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аргументи відносно не участі відповідача в утриманні спільного житла не стосуються предмета доказування у цій справі. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Таким чином, колегія вказує, що сукупністю наданих позивачем у справу доказів не доводяться її позовні вимоги щодо потреби у матеріальному утриманні та можливості відповідача надавати таке утримання.

Так, всі докази, наявні в матеріалах справи, складається із: паспортних даних сторін, свідоцтва про їх одруження, нечитабельного консультативного висновку спеціаліста, довідки про пенсію позивача, довідки про відсутність субсидії, заяви ОСОБА_1 до державного нотаріуса про роз`яснення договору з утримання одного подружжя іншим, квитанцій та фіскальних чеків з оплати комунальних послуг ( а.с. 4-17).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав задоволення позову.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 21 січня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.