Ухвала

Іменем України

21 січня 2022 року

м. Київ

справа № 372/1030/21

провадження № 61-20813ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування записів про накладання арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила скасувати запис про накладення арешту на земельні ділянки площею 0,202 га, кадастровий номер :01:025:0007, та площею 0,2186 га, кадастровий номер :01:034:0001.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 0,202 га, кадастровий номер :01:025:0007, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки загальною площею 0,2186 га, кадастровий номер :01:034:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,202 га, кадастровий номер :01:025:0007. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 05 квітня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Відділ примусового виконання рішень) Маховою Д. А. було накладено обтяження на земельні ділянки: кадастровий номер :01:025:0007 та кадастровий номер :01:034:0001. В реєстрі зазначено, що на вказані земельні ділянки арешт накладено як на нерухоме майно ОСОБА_2 , яка була попереднім власником зазначених земельних ділянок та на час накладення арешту вже не була їх власником. В січні 2021 року вона звернулася до територіального органу Державної виконавчої служби України із заявою про зняття арешту з належних їй на праві приватної власної земельних ділянок: кадастровий номер :01:025:0007 та кадастровий номер :01:034:0001, однак листом від 19 січня 2021 року за вих. № 38487269/4 за підписом головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Шатохіна О. П. їй було повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зняття арешту з майна.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права та до участі у справі не залучено належних відповідачів. Не дивлячись на роз`яснення суду, позивач наполягала на вирішенні спору в межах заявлених нею позовних вимог, на підставі наявних у справі доказів та між визначеними нею в позові сторонами спору. При цьому суди застосували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17.

20 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій відмовили їй в задоволенні позовних вимог з формальних підстав у зв`язку з тим, що вона не заявила вимог про визнання права власності на арештовані земельні ділянки та не залучила до участі у справі належних відповідачів. Однак вона не повинна була заявляти вимогу про визнання права власності на арештовані земельні ділянки одночасно з вимогою про зняття з них арешту, оскільки спір щодо права власності на ці земельні ділянки відсутній. Подібні висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/15-ц, не були враховані судами попередніх інстанцій. Крім того, Відділ примусового виконання рішень, який наклав арешт на її майно, є належним відповідачем в цій справі. Відмова в задоволенні її позовних вимог з формальних підстав призведе до неможливості поновлення її прав у майбутньому, так як вона не зможе подати новий позов про зняття арешту з майна.

Наведені доводи є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 11 липня 2012 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С. І. Згідно з пунктом 1.1 зазначеного договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Майном за цим договором є земельна ділянка загальною площею 0,202 га, виділена в натурі згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки, кадастровий номер :01:025:0007, розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, обслуговування житлового будинку. Склад угідь - землі громадської та житлової забудови.

11 липня 2012 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С. І. За умовами зазначеного договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Майном за цим договором є земельна ділянка загальною площею 0,2186 га, виділена в натурі згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки, кадастровий номер :01:034:0001, розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, обслуговування житлового будинку. Склад угідь - сільськогосподарські угіддя.

11 липня 2012 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С. І. Згідно з пунктом 1 вказаного договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти нерухоме майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Нерухомим майном за цим договором є житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 .

18 червня 2013 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Крайчинським С. С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-1841/09, виданого Солом`янським районним судом місті Києва, та заяви стягувача про стягнення заборгованості з ОСОБА_2

18 червня 2013 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Крайчинським С. С. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 24 грудня 2020 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:034:0001 належить ОСОБА_2

19 січня 2021 року Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надало відповідь за № 38487269/4 на звернення ОСОБА_1 , в якому зазначило, що на виконанні у Відділ примусового виконання рішень перебуває виконавче провадження № 38487269 з виконання виконавчого листа № 2-1841/09, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 27 серпня 2010 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . В ході примусового виконання вказаного виконавчого листа, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 , зокрема, на земельні ділянки: кадастровий номер :01:025:0007, та кадастровий номер :01:034:000, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Арешт на зазначені земельні ділянки накладено на підставі відповіді Головного управління Держземагенства у Київській області від 13 березня 2015 року, згідно з якою згадані земельні ділянки зареєстровані на праві власності за боржником ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) зазначено, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) викладено такий висновок: відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 303/4368/16 (провадження № 61-20320св18), від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18), від 20 травня 2020 року у справі № 433/903/17-ц (провадження № 61-36666св18), від 18 серпня 2021 року у справі № 522/7321/18 (провадження № 61-18988св20).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 викладено висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права та пред`явленням позову до неналежного відповідача узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Посилання заявника на неврахування судами в цій справі правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/15-ц, не заслуговує на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» не суперечать правовим висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, а доводи касаційної скарги про те, що були відсутні підстави заявляти вимогу про визнання права власності на арештовані земельні ділянки одночасно з вимогою про зняття з них арешту, є неспроможними з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини належності боржнику ОСОБА_2 арештованої земельної ділянки з кадастровим номером :01:034:0001 згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна. Крім того, позивачем в цій справі не було заявлено вимоги про звільнення майна з-під арешту.

Аргументи заявника про те, що відмова в задоволенні її позовних вимог призведе до неможливості поновлення її прав у майбутньому, так як вона не зможе подати новий позов про зняття арешту з майна, а також її посилання на пункт 10 частини третьої статті 175 ЦПК України є безпідставними, оскільки відмова в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту і пред`явленням позову до неналежного відповідача не позбавляє позивача права пред`явити позов до належних відповідачів, обравши ефективний спосіб захисту порушеного права. Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за її участю.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування записів про накладання арешту на майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко