Ухвала

Іменем України

21 січня 2022 року

м. Київ

справа № 171/2297/20

провадження № 61-21354ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Апостолівської міської ради Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 право на 1/2 частину земельної частки (паю) із земель колективної власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Перше Травня» (далі - КСП «Перше Травня») у розмірі 5,25 умовних кадастрових гектарів, яке за життя належало ОСОБА_3 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який за життя набув право на земельну частку (пай) як пенсіонер КСП «Перше Травня», проте з невідомих причин не був включений у список членів підприємства, що мають право на земельну частку (пай), і не отримав відповідного сертифіката. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_2 , яка за життя фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , однак у встановленому порядку не оформила право на вищезгадану земельну частку (пай), у зв`язку з чим вона позбавлена можливості оформити спадщину після смерті матері, до складу якої входить земельна частка (пай).

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додавався до державного акта на право колективної власності на землю, а тому він не набув права на земельну частку (пай) в КСП «Перше Травня». За життя ОСОБА_2 свої права на земельну частку (пай) після смерті чоловіка ОСОБА_3 не заявляла та жодних дій щодо отримання паю не вчиняла. Оскільки спадкодавець ОСОБА_1 (її мати) не набула права на спірну земельну частку (пай), то таке право не може бути визнано за позивачем.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 вказала, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 615/1452/17-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 147/294/18, від 21 липня 2021 року у справі № 933/670/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати - ОСОБА_2 .

Згідно з архівною довідкою № С-442-447-2020, виданою 22 липня 2020 року сектором архівної роботи виконавчого комітету Апостолівської міської ради, в особових рахунках працівників колгоспу «Перше Травня» Апостолівського району Дніпропетровської області з 1956 року по 1989 рік значиться ОСОБА_3 .

Довідками відділу в Апостолівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-0.27-969/161-20 і № 4-0.27-969/161-20 підтверджується, що середній розмір земельної частки (паю) членів КСП «Перше Травня» становить 5,25 умовних кадастрових гектарів. ОСОБА_3 не був включений до списку громадян - членів КСП «Перше Травня», який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю від 30 березня 1994 року серії ДП № 000001. Сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_3 не виготовлявся та у відділі відсутній.

До дня своєї смерті ОСОБА_3 був зареєстрований і постійно проживав разом зі своєю дружиною - ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка Виконавчого комітету Першотравенської сільської ради Дніпропетровської області № 70.

Єдиним спадкоємцем першої черги майна померлої ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину в установленому законом порядку,є ОСОБА_1 .

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95).

Згідно з пунктом 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вказаного підприємства, кооперативу, товариства, згідно зі списком, який прикладається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі КСП державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами спадкування.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель, можуть бути предметом судового розгляду. Відповідачами у таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі.

Судами також встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 , який не отримав сертифікат на земельну частку (пай) і не був включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, за життя не реалізував свого права на земельну частку (пай), а спадкодавець позивача - ОСОБА_2 за життя не зверталася до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 та не ставила питання про право останнього на земельну частку (пай).

За змістом частини другої статті 9 ЦК Української РСР, частин другої, четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Встановивши, що батько позивача ОСОБА_3 за життя не набув права на земельну частку (пай), а відповідно не набула це право в порядку спадкування його дружина, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що позивач в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 також не набула такого права.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 748/1815/18 (провадження № 61-9876св19).

Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 615/1452/17-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 147/294/18, від 21 липня 2021 року у справі № 933/670/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, згідно з якими за змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України, Указу № 720/95, не заслуговують на увагу, оскільки обставини у вказаних справах не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі.

Так, у справі № 615/1452/17-ц Верховний Суд вказав, що встановивши, що позивач, звертаючись до суду із позовом про визнання за нею права на земельну ділянку (пай), що залишилося після смерті матері, не надала суду доказів встановлення факту, що у списку громадян, які мають право на отримання паю, допущена помилка у зазначенні відомостей по батькові її матері - члена колгоспу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки без встановлення цього факту позов є передчасним.

У справі № 147/294/18 Верховний Суд зазначив, що невнесення особи, яка була членом КСП, до списку, що додається до державного акта на право власності на землю, не може позбавити її права на земельну ділянку. Встановивши, що станом на час видачі державного акта на право власності на землю позивач була членом КСП, апеляційний суд правильно вважав, що невключення позивача до зазначеного списку є неправомірним.

У справі № 933/670/20 Верховний Суд вказав, що встановивши, що на момент отримання КСП державного акта на право колективної власності на землю позивачбув членом цього КСП і мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на земельну частку (пай).

У справі 686/14921/19 Верховний Суд зазначив, що враховуючи, що на момент одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю позивачпрацювала в цьому підприємстві та була його членом (доказів про її виключення із членів колгоспу матеріали справи не містять), а отже, мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, обґрунтованими є її вимоги про визнання за нею права на земельну частку (пай).

Такими чином, встановлені судами попередніх інстанцій обставини цієї справи суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах, на судові рішення Верховного Суду в яких послалася заявник.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності здійснення переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Апостолівської міської ради Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко