Провадження № 2/522/119/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання незаконним наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 12.08.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» та просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача «Про звільнення ОСОБА_1 » за систематичне невиконання обов`язків без поважних причин;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керуючого територіального відокремленим безбалансовим відділенням №10015/0333 філії Одеське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України»;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимішеного прогулу з 27.06.2019 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 сумлінно працював, жодних порушень дисципліни не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Позивач вказує, що він був принциповим працівником та не боявся говорити свої думки керівництву, тому йому неодноразово пропонували звільнитися, але позивач відмовлявся. Звільнили позивача на підставі наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності про існування яких він навіть не знав. Позивач вважає, що такі накази були сфальсифіковані з метою його звільнення по п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Розмір моральної шкоди обґрунтовує підривом його авторитету, необхідністю пошуку нової роботи, постійні хвилювання.

Справа надійшла до провадження судді Єршової Л.С. та ухвалою від 16.08.2019 року провадження у справі було відкрите.

До суду 17.09.2019 року надійшов відзив АТ «Державний ощадний банк України», згідно якого заперечують проти позову, оскільки наказ про звільнення було прийнято на підставі задокументованих фактів багаторазового систематичного невиконання обов`язків.

Ухвалою суду від 05.03.2020 року було прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, провадження у справі закрите.

ОСОБА_1 не погоджуючись з ухвалою суду подав апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Постановою Одеського апеляційного суду від 17.12.2020 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою від 06.01.2021 року прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 24.02.2021 року.

У зв`язку з перебуванням судді Бондаря В.Я. у відпустці судове засідання призначене на 24.02.2021 року не відбулося, наступне засідання призначено на 17.03.2021 року.

У судовому засіданні 17.03.2021 року було задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи, судове засідання призначено на 23.04.2021 року.

Розгляд справи у судовому засіданні 23.04.2021 року було відкладено на 17.05.2021 року враховуючи думку представника відповідача про неможливість розгляду справи за відсутності позивача.

У зв`язку з відсутністю доказів про сповіщення позивача, з метою належного його повідомлення розгляд справи 17.05.2021 року було відкладено на 17.06.2021 року.

Ухвалою суду від 17.06.2021 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №522/13748/19.

АТ «Державний ощадний банк України» не погодившись з вищевказаною ухвалою подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої постановою Одеського апеляційного суду від 10.12.2021 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 24.12.2021 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду на 14.01.2022 року.

У судове засідання 14.01.2022 року ОСОБА_1 не з`явився, подав черговий раз заяву про відкладення тотожну попереднім, яка була залишена без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову.

Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з серпня 2019 року.

Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлено позивача, зважаючи на своєчасність, розумність строків розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 16 червня 2016 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду керуючого ТВБВ №10015/0333 на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 з 21.06.2016, з укладенням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (т.1 а.с.14).

30 серпня 2017 року ОСОБА_1 переведено на постійне місце роботи (т.1 а.с.157).

25 червня 2019 року на засідання профспілкового комітету було вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на наього трудовим договором або правилами внутрішн6ього трудового розпорядку (т.2 а.с.31).

Наказом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» філія Одеське обласне управління №862-к від 26 червня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням №10015/0333 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» 26.06.2019 за систематичне невиконання обов`язків без поважних причин, п.3 ст. 40 КЗпП України. Наказ містить наступні підстави для звільнення: витяг з протоколу засідання профспілкового комітету від 25.06.2019 року №25, висновок за результатами проведення службового розслідування від 25.06.2019 року, висновок за результатами проведення службового розслідування від 24.06.2019 року, акт про відмову від надання пояснень від 24.06.2019 року, акти про відмову від поставлення підпису від 25.06.2019 року, наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани 252-к від 22.02.2019 року, наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани №224-к від 19.02.2019 року, наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани №200-к від 14.02.2019 року, наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани №62-к від 16.01.2019 року, наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани №1871-к від 16.11.2018 року (т.1 а.с.17).

З довідки Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 04.09.2019 року вбачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 8542 грн., а за вирахуванням податків 6876,31 грн. (т.2 а.с.47).

Накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності були оскаржені позивачем до суду та Приморським районним судом м. Одеси 24.10.2019 року було відкрито провадження у справі №522/17966/19 (т.2 а.с.52).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року при розгляді справи №52217966/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання незаконними і скасування наказів про застосування дисциплінарних стягнень, відшкодування моральної шкоди, позов було залишено без розгляду (т.2 в.с.190). Ухвала набрала законної сили 23.11.2019 року та відомостей про її оскарження суду не представлено.

Таким чином, судом не досліджується питання законності наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, які були предметом спору при розгляді іншої цивільної справи, на разі досліджуються лише обставини звільнення позивача з займаної посади.

Відтак, накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, які стали підставою для звільнення ОСОБА_1 скасовані не були, залишаються чинними.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За змістом ч.ч. 1, 7 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як встановлено судом вище первинна профспілкова організація надала згоду на звільнення ОСОБА_1 .

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Такими чином, доводи позивача про те, що він не здійснював жодних порушень, сумлінно виконував трудові обов`язки спростовуються матеріалами справи, накази які слугували підставою для звільнення є чинними, профспілковий орган надав згоду на звільнення, ОСОБА_1 отримав трудову книжку, тому підстав для задоволення позову судом не встановлено.

Згідно ч.2 ст.238 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконними наказу та поновлення ОСОБА_1 на роботі, вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 1 Постанови №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звертає увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Згідно пункту 3 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 4 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно абзацам 2 і 3 пункту 5 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Згідно пункту 9 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Жодних доказів наявності моральних страждань ОСОБА_1 пов`язаних з його звільненням суду не представлено. Сам факт звільнення не може слугувати доказом наявності моральних страждань.

Таким чином, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому і судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (код ЄДРПОУ 0932801, м. Одеса, вул. Базарна, 17) про визнання незаконним наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 19.01.2022 року.

Суддя: В.Я. Бондар