ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«20» січня 2022 року
м. Харків
справа № 953/21309/20
провадження № 22ц/818/1336/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Маміної О. В.,

учасники справи:

позивач Національний науковий центр «Харківський фізико-технічний інститут»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2021 року в складі судді Лисиченко С.М.
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року Національний науковий центр «Харківський фізико-технічний інститут» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що на його балансі знаходиться гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету 13 червня 2000 року на основі ордеру №37 серії В-11 Москалець О.Л., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надано в користування кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку, в якій вони зареєстровані з 01 серпня 2000 року. З 09 грудня 2003 року у кімнаті також зареєстрований ОСОБА_5 , 2003 року народження. ОСОБА_6 фактично не проживає за місцем реєстрації, та нарахування за спожиті комунальні послуги здійснюються з урахуванням його відсутності, а саме на чотирьох осіб.

Вказав, що договори про надання всіх комунальних послуг з комунальними підприємствами на гуртожиток укладені саме з ним, а не з мешканцями гуртожитку, як отримувачами цих послуг. На підставі вказаних договорів він розраховується за надані в гуртожитку комунальні послуги, а для мешканців гуртожитку він є надавачем послуг та має право на відшкодування вартості за ці послуги.

Зазначив, що він, виконуючи свої обов`язки, постійно здійснював електропостачання, водопостачання та надання інших послуг, що підтверджуються договорами з постачальними організаціями.

Відповідачі несвоєчасно та не в повному обсязі виконували зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, в результаті чого у них виникла заборгованість за період з 01 березня 2017 року по 01 серпня 2020 року у розмірі 43 752,66 грн.

Вказав, що відповідачі повідомлялись про необхідність погасити заборгованість, а також про те, що у разі її непогашення у добровільному порядку він буде змушений звернутися до суду з метою примусового стягнення заборгованості. Однак, заборгованість відповідачами сплачена не була.

Просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість зі сплати за користування жилою площею та комунальні послуги в сумі 43 752,66 грн та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2021 року, в якому ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року виправлено описку, позовні вимоги Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість зі сплати за користування жилою площею та комунальні послуги за період з 18 грудня 2017 року по 01 серпня 2020 року у розмірі 37 644,38 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1807,72 грн в рівних частках, тобто по 602,57 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду про стягнення заборгованості за комунальні послуги у частині стягнення 6458,06 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 6458,06 грн відмовити; стягнути з позивача судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що з її заробітної плати щомісячно відраховувалось по 200,00 грн на оплату комунальних послуг за її заявою від 21 грудня 2011 року. В розрахунку за березень 2017 року сальдо «- 26,41 грн», що свідчить про відсутність поточної заборгованості. Щодо заборгованості за минулий період, то рішенням суду від 10 березня 2016 року стягнуто заборгованість за період з лютого 2009 року по вересень 2015 року у розмірі 8899,28 грн. На виконання цього рішення 12 червня 2017 року видано виконавчий лист та 28 грудня 2017 року, відкрито виконавче провадження, в ході якого постановою державного виконавця звернено стягнення на її доходи у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу. Виконавче провадження закрито та заборгованість погашено, тому зарахування щомісячних відрахувань з її заробітної плати у розмірі 200,00 грн на погашення заборгованості за попередні періоди здійснювалось неправомірно, це призводило до подвійного стягнення боргу. За період з 18 грудня 2017 року по 01 серпня 2020 року з її заробітної плати відраховано 6458,06 грн, тому розмір заборгованості має бути зменшено на цю суму, отже вона має складати 31 186,32 грн.

11 листопада 2021 до суду апеляційної інстанції від представника відповідачки надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів довідки про здійснення відрахування та виплати за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, виданої 29 вересня 2021 року, яка підтверджує факт сплати боргу у виконавчому провадженні ВП № 55442576.

До суду першої інстанції такий доказ надано не було, поважних причин цього не наведено, тому таку довідку суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги в силу вимог статті 367 ЦПК України. Зазначене стосується також і витягу з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, наданого суду разом з апеляційною скаргою.

09 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що 21 грудня 2011 року відповідачка звернулась до нього із заявою щодо утримання з її заробітної плати коштів у розмірі 200,00 грн в рахунок оплати за проживання в гуртожитку та комунальні послуги. В заяві не зазначено щодо утримання коштів в рахунок погашення поточного платежу, тому він зараховував утримані кошти в рахунок погашення заборгованості за минулий період. Станом на 01 вересня 2020 року заборгованість за користування жилою площею та комунальні послуги у розмірі 43 752,66 грн утворилась з урахуванням утриманих з відповідачки коштів у розмірі по 200,00 грн щомісячно.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість з оплати за користування житлом у гуртожитку та комунальних послуг у межах позовної давності згідно розрахунку позивача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі спільного рішення адміністрації інституту та профспілкового комітету, наказ №40 від 06 червня 2000 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надана кімната АДРЕСА_2 .
ОСОБА_6 , який працював в в/ч № НОМЕР_2 , видано ордер на житлову площу в гуртожитку № 637 серії В-11 від 13 червня 2000 року на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (син), на підставі якого вищезазначені особи заселені на житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_3 , житловою площею 18.9 кв м (а. с. 8).
ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а. с. 13).

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 01 жовтня 2020 року ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 01 серпня 2000 року, а з 09 грудня 2003 року за цією адресою був зареєстрований ОСОБА_5 , 2003 року народження (а. с. 9).

На теперішній час ОСОБА_6 фактично не проживає за місцем реєстрації, та нарахування за спожиті комунальні послуги здійснюється з урахуванням його відсутності на чотирьох осіб.

Договори про надання комунальних послуг на гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 укладені надавачами цих послуг з Національним науковим центром «Харківський фізико-технічний інститут.

ОСОБА_1 працює в Національному науковому центрі «Харківський фізико-технічний інститут» з 10 грудня 2009 року (наказ №1205 від 10 грудня 2009 року) по теперішній час на посаді старшого інспектора, що підтверджується довідкою від 08 жовтня 2020 року №522, виданою Національним науковим центром «Харківський фізико-технічний інститут» (а.с.12).
21 грудня 2011 року ОСОБА_8 звернулась до Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» із заявою, у якій просила утримувати з її заробітної плати 200,00 грн на оплату за проживання в гуртожитку та комунальні послуги. З 02 лютого 2021 року просила зупинити відрахування (а. с. 44, 60).

З розрахункових листків ОСОБА_1 за лютий-серпень 2020 року вбачається, що з її заробітної плати утримувалось по 200,00 грн на квартплату (а. с. 46-53).
Національним науковим центром «Харківський фізико-технічний інститут» надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що у відповідачів за період з 01 березня 2017 року по 01 серпня 2020 року виникла заборгованість за комунальні послуги у розмірі 43 752,66 грн, надані за адресою: АДРЕСА_3 . Нарахування за спожиті комунальні послуги здійснювалися з урахуванням тарифів та кількості зареєстрованих осіб. У графі «утримання із заробітної плати» щомісячно зазначені суми по 200,00 грн, які зараховано в рахунок погашення заборгованості за період з липня 2014 року по лютий 2017 року (а.с.15-28).

Як вбачається з повідомлень від 07 та 22 вересня 2020 року адміністрація Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» повідомила ОСОБА_1 про наявність заборгованості за проживання у гуртожитку та комунальні послуги, яка станом на 01 вересня 2020 року склала 43 752,66 грн. ОСОБА_1 зазначені повідомлення отримала, що підтверджується її підписами (а. с. 10, 11).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року по справі №640/146/16-ц з ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість по сплаті за користування жилою площею та комунальні послуги за період з лютого 2009 року по вересень 2015 року у розмірі 8899,28 грн (а. с. 104).

На виконання зазначеного рішення суду 12 червня 2017 року видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження ВП № 55442576, в ході якого постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 17 січня 2018 року звернено стягнення на заробітну плату ОСОБА_6 у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 9889,20 грн (а. с. 92-93).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV), чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону № 1875-IV).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналогічні положення містяться у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» у чинній редакції.

Обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 61, статей 64 та 65 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За змістом статей 67 і 68 Житлового кодексу УРСР наймач зобов`язаний своєчасно щомісячно вносити квартирну плату й плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами.

У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення (частини 1 та 2 статті 64 Житлового кодексу УРСР).

Частково задовольняючи позовні вимоги Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» до відповідачів щодо стягнення заборгованості за користування житлом та оплату житлово-комунальних послуг суд першої інстанції, правильно застосувавши строк позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення заборгованості за період з 18 грудня 2017 року по 01 серпня 2020 року.
Разом з тим, судова колегія не в повній мірі погоджується з розміром такої заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, із заробітної плати ОСОБА_1 щомісячно відраховувалось по 200,00 грн у рахунок оплати за гуртожиток та комунальних послуг на підставі її заяви від 21 грудня 2011 року.

Здійснюючи вказані відрахування, позивач спрямовував їх на погашення заборгованості за минулий період - з липня 2014 року по лютий 2017 року, а не на поточні місяці.
З ОСОБА_1 такий порядок розрахунків позивач не узгоджував.

Зі змісту заяви відповідачки від 21 грудня 2011 року не вбачається, що вона надавала дозвіл Національному науковому центру «Харківський фізико-технічний інститут» розподіляти відрахування з її заробітної плати на його власний розсуд.

При цьому, заборгованість за період з лютого 2009 року по вересень 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 заочним рішенням суду від 10 березня 2016 року, яке звернено до примусового виконання.
Отже, маючи судове рішення про стягнення заборгованості Національний науковий центр «Харківський фізико-технічний інститут» повинен був вимагати його виконання у межах виконавчого провадження, а не самостійно розподіляти відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 на погашення цього боргу, адже з відповідною заявою щодо погашення боргу саме таким чином вона до центру не зверталась.

Відрахування із заробітної плати та водночас звернення стягнення на заробітну плату в межах виконавчого провадження за той самий період є подвійним стягненням.

З вимогами щодо стягнення заборгованості за оплату послуг за період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року (який не охоплюється заочним рішенням суду від 10 березня 2016 року та вимогами у цій справі) Національний науковий центр «Харківський фізико-технічний інститут» до відповідачів не звертався, на власний розсуд спрямовуючи щомісячні відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 у 2018 2019 роках на погашення заборгованості за такий період.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо зменшення суми заборгованості за період з 18 грудня 2017 року по 01 серпня 2020 року на суму відрахувань, які здійснювались з її заробітної плати за вказаний період, у розмірі 6458,06 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні зі зменшенням суми заборгованості з оплати за користування жилою площею та комунальні послуги, що підлягає стягненню з відповідачів, з 37 644,38 грн до 31 186,32 грн, та судового збору з 1807,72 грн в рівних частках по 602,57 грн з кожного до 1498,31 грн в рівних частках, по 499,44 грн з кожного.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» на її користь підлягає стягненню судовий збір за її подання у розмірі 2712,00 грн.
Питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу не вирішується, оскільки доказів щодо цього до ухвалення судового рішення не надано.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2021 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір стягнутої солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» заборгованості за період з 18 грудня 2017 року по 01 серпня 2020 року з 37 644,38 грн до 31 186,32 грн та судового збору з 1807,72 грн в рівних частках по 602,57 грн з кожного до 1498,31 грн в рівних частках по 499,44 грн з кожного.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Стягнути з Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» на користь ОСОБА_4 2712,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.