Справа № 168/23/22
Провадження № 2/168/63/22
У Х В А Л А

про залишення позову без руху

18 січня 2022 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області, головуючий суддя Малюта А.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом визнання права власності та поділ спільного майна подружжя. Сплатила судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124), а статтею18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Конституційний Суд України у рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Частиною 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений, зокрема,Цивільним процесуальним кодексом України.

Вказані вище вимоги , а також вимоги щодо змісту та форми позовних заяв визначених статтями 175, 177 Цивільного процесуального України є імперативними.

Вивчивши матеріали справи, суддя дійшов висновку, що позовну заяву слід залишити без руху з таких підстав.

Бо вказана позовна заява не відповідає вимогам статей 175- 177 ЦПК України. А саме:

Позивачем у позовній заяві не вказано електронної адреси та адреси електронної пошти сторін.

Згідно до частини 1 статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги майнового характеру (визнання права власності, поділ спільного майна подружжя) та немайнового характеру (припинення права власності).

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру за кожну з вимог окремо.

Крім цього, позивачка у позовній заяві просить припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на частку будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці з усіма спорудами і майном та на частку автомобіля«Volkswagen Golf». Що є немайновими вимогами, судовий збір за які також оплачується судовим збором. Бо позовні вимоги припинити право спільної часткової власності на спірне майно є вимогою немайнового характеру. Що узгоджується із позицією Верховного Суду (постанова від 07 квітня 2021 року Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,справа № 495/1706/16-ц, провадження № 61-5099св19).

Разом з тим, позивачка ОСОБА_1 в позові клопоче про витребовування документів, що підтверджують право власності відповідача на спірне майно. Що не відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Адже клопотання про витребування документів, що підтверджують право власності відповідача на спірне майно, таким вимогам не відповідає. Витребування чи забезпечення доказів є окремою процесуальною дією і не відноситься до змісту позовних вимог. Крім того заява про забезпечення доказів окремо оплачується судовим збором.

Окрім цього, згідно вимог статті 84 ЦПК України, позивачкою не зазначено, що нею вжиті заходи для отримання цих доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цих доказів.

Разом з тим, позивачкою в позові не вказано та не подано доказів, які підтверджують, що вона здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаних доказів, в тому числі від реєструючих та інших державних органів. Оскільки згідно частин 2,4 статті 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Разом з цим, позивачкою позовної заяви не додано жодних документів щодо дійсної вартості кожного нерухомого майна, яке позивач просить поділити. Оскільки, згідно пункту 9 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Відповідно до підпункту а) пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що під дійсною вартістю майна розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Документ, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору це звіт про оцінку майна (стаття 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Таким чином, позивачці слід додати до позовної заяви документ щодо оцінки вартості кожного майна станом на час звернення до суду, вказати дійсну ціну позову та додати документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, який встановлено згідно положень частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» . Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Також в порушення вимог пункту 3 частини 3 статті 175 ЦПК України, позивачка не зазначила в своїй позовній заяві ціну позову, оскільки позов в частині поділу майна та визнання права власності на майно підлягає грошовій оцінці. Суд вважає, що на момент пред`явлення позову встановити точну ціну спірного майна можливо, але позивач ухилився від виконання свого обов`язку.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 176 ЦПК України, ціна позову у позовах про визнання права власності на майно визначається вартістю майна.

Відповідно до частини 2 статті 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з повернення переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленого при вирішення справи.

Тобто, ціну позову (орієнтовну ціну позову) повинен самостійно визначити позивач. Лише у разі, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору визначає суд.

Разом з тим, згідно пункту 9 частини 1 статті 176 ЦПК України, у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності ціна позову визначається - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Механізм проведення оцінки нерухомого та рухомого майна для цілей обчислення державного мита та інших обов`язкових платежів, визначений постановою Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» від 21 серпня 2014 року № 358 .

Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК України та статтею 372 ЦК України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З цих підстав позивачкою у позові не надано доказів на підтвердження дійсної вартості майна.

Також ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна (пункт 2 частини 1статті 176 ЦПК України).

Пунктом 16 постанови пленуму ВС України № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що «Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки такий обов`язок покладається на позивача».

Суд встановив, що позивачкою не зазначена як загальна ціна всіх позовних її вимог, так і не додано документів для підтвердження і визначення ціни позову кожного спірного майна.

Тому позивачці необхідно надати суду звіт про оцінку майна, яке є предметом позову, а також квитанцію про сплату судового збору, як за подання позову майнового і немайнового характеру або подати документи про наявність пільг щодо сплати судового збору.

Крім цього, позивачкою не подано доказів істотного збільшення вартості майна. Тобто не вказано вартість майна, яка визначена у встановленому законом порядку до та після поліпшення.

Оскільки відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає подальшому з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Позивачкою не додано як висновку судової будівельно-технічної експертизи на підтвердження обставини та позовних вимого щодо істотного збільшення вартості спірного нерухомого майна внаслідок його переобладнання під час шлюбу сторін так і доказів про понесених затрат з боку кожного з подружжя (грошових коштів або трудових затрат).

Що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду ( справа № 214/6174/15-ц)

Крім цього, Верховний Суд у справі № 336/4407/15 від 17 липня 2019 року зазначає таке. Аналіз конструкції норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі N 6-2925цс15.

Частиною 2 статті 365 Цивільного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто, враховуючи вищенаведене, вбачається, що підставою для розгляду позовної заяви про припинення права на частку в спільному майні є внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, з матеріалів позовної заяви вбачається, що докази про внесення вартості частки спірного майна на депозитний рахунок суду відсутні. Крім того, в матеріалах справи також відсутні будь-які відомості про те, чи відповідач погодився на отримання такої компенсації за частку, право власності на яку бажає припинити та визнати за собою позивач. Відсутність такої інформації може в майбутньому перешкодити суду у прийнятті законного та обґрунтованого рішення.

За таких обставин, позивачці слід внести на депозитний рахунок суду вартість частки вищевказаного спірного майна, що належить відповідачу, відповідно до ринкової вартості спірного майна чи експертної оцінки майна.

Реквізити для внесення коштів у вигляді застави на депозитний рахунок розміщені на веб-сайті судової влади на сторінці Старовижівського районного суду. У платіжному документі слід вказати прізвище, ім`я, по батькові та ідентифікаційний код особи, яка вносить кошти та призначення платежу, найменування кожного спірного майна та його загальну вартість.

Крім цього, позивачкою згідно вимог пунктів 6, 10 частини 3 статті 175 ЦПК України у позові не зазначено відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору та не підтверджено про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно частин 1,2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Як вбачається із позовної заяви в порушення вимог вказаної статті та статті 16 Цивільного кодексу України позивачка звернутися до суду з вимогами про захист не лише свого особистого майнового права та інтересу але і захист особистого майнового права та інтересу відповідача без погодження з ним .

Відповідно до частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З врахуванням вище викладеного суд не має можливості зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) позивачці і покладає на неї обов`язок щодо визначення ціни позову та надання доказів реальної вартості кожного спірного майна відповідно до вимог.

При таких обставинах дану позовну заяву необхідно залишити без руху, надавши позивачці строк для її усунення.

Керуючись статтями 175-177, 185, 257 ЦПК України,

суддя

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом визнання права власності та поділ спільного майна подружжя залишити без руху.

Надати позивачці ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачці, що в разі її невиконання у відповідності до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя А. В. Малюта