Дата документу 14.01.2022
Справа № 501/3042/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Латій О.В.,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача адвокат Зуєв В.Б.

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

1. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 08.09.2020 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, згідно якого просить суд:

- визнати житловий будинок літ «А», об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 2/3 і 1/3 частки відповідно на житловий будинок літ ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 2/3 і 1/3 частки відповідно на земельну ділянку :04:017:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна між співвласниками та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_3 .

Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 з 14.02.2009 по день смерті. До реєстрації шлюбу сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 0,0109 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:017:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2008 та зареєстрованого в реєстрі за №3258.

Позивач вказує в позові, що на спірній земельній ділянці вони з чоловіком побудували садибний (індивідуальний) будинок, в якому проживали спільно до смерті чоловіка. Проте право власності на будинок на час смерті чоловіка не оформлено.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також, до нотаріуса із заявами звернулись діти померлого: ОСОБА_5 і ОСОБА_2

ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь своєї сестри.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач 13.11.2021 надав до суду відзив на позов (а.с.65-66), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 08.09.2020 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.54).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 21.09.2020 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.61-629).

В судовому засіданні 22.12.2020 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.66-67).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.12).

Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 з 14.02.2009 по день смерті, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 0,0109 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:017:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2008 та зареєстрованого в реєстрі за №3258 (а.с.15-16, 18-33).

На спірній земельній ділянці побудовано садибний (індивідуальний) будинок, що підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого 01.08.2013 (а.с.24-17).

Право власності на будинок на час смерті ОСОБА_3 не оформлено, що підтверджується копією декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.34-37), заявою ОСОБА_6 про прийняття об`єкта в експлуатацію (а.с.37-38), звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта (а.с.39-47), відповіддю інспекції ДАБК в Одеській області (а.с.49).

Після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Також, до нотаріуса із заявами звернулись діти померлого: ОСОБА_5 і ОСОБА_2

ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь своєї сестри.

Вказані обставини підтверджуються копією спадкової справи №15/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.104-121).

V. Оцінка Суду.

Згідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Аналізуючи вказані норми матеріального права вбачається, що з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником майна, проте її права не визнаються іншої особою (особами).

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій регламентується, зокрема, визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тобто, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.

Статтею 334 ЦК України визначено момент набуття права власності.

Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрою територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак, позивачем не надано доказів уведення об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Право власності на будинок на час смерті ОСОБА_3 не оформлено, що підтверджується копією декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.34-37), заявою ОСОБА_6 про прийняття об`єкта в експлуатацію (а.с.37-38), звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта (а.с.39-47), відповіднню інспекції ДАБК в Одеській області (а.с.49).

Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Враховуючи, що об`єкт будівництва, який є предметом даного спору в експлуатацію у встановленому порядку не введений, то відсутні і правові засади у судовому порядку визнавати право власності на окремі його приміщення.

Отже, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Також, суд доходить до висновку про відмову в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 2/3 і 1/3 частки відповідно на земельну ділянку :04:017:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна між співвласниками та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з наступних підстав.

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності лише за умови, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Також, до нотаріуса із заявами звернулись діти померлого: ОСОБА_5 і ОСОБА_2

ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь своєї сестри.

Вказані обставини підтверджуються копією спадкової справи №15/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.104-121).

Оскільки сторони по справі є спадкоємцями за законом після померлого ОСОБА_3 і вони своєчасно звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, у них є право на отримання свідоцтва про спадщину на частки спадкового майна (земельну ділянку) у встановленому законом порядку.

Доказів того, що у сторін є перепони з боку нотаріальної контори в отриманні цих свідоцтв до суду не надано, тому суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову і в цій частині.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного - процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко