Дата документу 11.01.2022 Справа № 332/4390/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/4390/21 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/453/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог зазначила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою в квартирі зареєстрований та проживає її рідний брат ОСОБА_1 разом зі своєю співмешканкою.

ОСОБА_1 є власником 2/3 частин будинку за вищезазначеною адресою, а вона є власником 1/3 частини зазначеного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Після смерті їх батьків, ОСОБА_1 створив їй неможливі умови проживання в будинку. Він систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство, як фізичного, психологічного та економічного характеру, поводить себе агресивно по відношенню до заявниці, погрожує вбити, ображає, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, бив її, вона почуває себе в небезпеці.

З приводу неправомірних дій ОСОБА_1 вона неодноразово зверталася до поліції та до медичних установ з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . Всі тілесні ушкодження, заподіяні їй ОСОБА_1 були зафіксовані в Запорізькому обласному бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2021 року у справі № 332/184/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 850 грн. Вирок набрав законної сили 19 лютого 2021 року.

Незважаючи на винесений судом вирок, ОСОБА_1 продовжує вчиняти домашнє насильство, як фізичного так і психологічного характеру по відношенню до неї. В подальшому вона знову зверталася до поліції на неправомірні дії ОСОБА_1 по відношенню до неї.

19 січня 2021 року між КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» Запорізької обласної ради та нею укладено договір про надання соціальних послуг № 167 та складено індивідуальний план надання соціальної послуги консультування, що включає і емоційну підтримку.

Відповідно до листа Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 05 липня 2021 року № 2356/03 зазначено, що 30 липня 2021 року був здійснений спільний виїзд фахівця із соціальної роботи, практичного психолога за адресою АДРЕСА_1 . Під час обстеження було встановлено непридатні умови проживання в частині житла заявниці. Комунікації до житла були обрізані ОСОБА_1 та зазначено, що враховуючи наданий вирок суду, можна стверджувати, що ОСОБА_1 вчиняє психологічне та фізичне домашнє насильство по відношенню до заявниці.

На підставі зазначеного просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на шість місяців, яким визначити тимчасові обмеження щодо заборони ОСОБА_1 перебувати в місці проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2021 року заяву задоволено.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_2 .

Заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці проживання (перебування): АДРЕСА_1 з постраждалою ОСОБА_2 .

Заборонено ОСОБА_1 наближатися на 100 метрів до місця проживання, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців.

Вирішено про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити Відділення поліції №1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області для взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік, а також відповідні органи виконавчої влади за місцем проживання заявника.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що житловий будинок має окремі входи в кожну частину будинку відповідно його часток, в нього відсутній доступ до житла заявника, заявником не підтверджено вчинення з його боку погроз, побоїв, образ, заяви до поліції не були підтверджені належними доказами, в 2020 році вже вирішувалось питання про видачу обмежувального припису, в задоволенні заяви було відмовлено (справа № 332/1014/20, провадження № 22-ц/807/2967/20), з кінця 2020 року він не зустрічається з заявником та не спілкується з нею, звернення до Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді обумовлено перебуванням заявника на обліку в психіатричній лікарні та конфліктом з чоловіком, заявник має можливість відкрити свої особові рахунки на комунальні послуги, проте бажає користуватись послугами за його рахунок, між сторонами існує спір щодо порядку користування житловим будинком, що не є підставою для видачі обмежувального припису, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що ОСОБА_1 позбавив її комунікацій у будинку, застосовує до неї фізичне та психологічне насильство, створює непридатні умови для проживання, частки будинку не виділені, вона не перебуває на обліку в психіатричній лікарні.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

За цією ж адресою в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає її рідний брат ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 є власником 2/3 частин будинку за вищезазначеною адресою, а ОСОБА_2 є власником 1/3 частини зазначеного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті батьків ОСОБА_1 заявниця неодноразово зверталася до поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 та нанесення їй тілесних ушкоджень.

Так, відповідно до вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2021 року (справа № 332/184/21) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 850 грн. Вирок набрав законної сили 19.02.2021 року (а.с.10-11).

Відповідно до висновку експерта № 1048 від 10.09.2020 року ОСОБА_1 спричинив ОСОБА_2 синці у внутрішньому куті лівого ока з розповсюдженням на нижнє повіко лівого ока та у внутрішньому куті правого ока, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження (а.с.23-24).

Зазначеним вироком встановлено, що 05.09.2020 року ОСОБА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час конфлікту із ОСОБА_2 , наніс їй один удар кулаком правої руки в область нижньої частини лобної ділянки обличчя ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що в подальшому заявниця неодноразово зверталася до поліції зі скаргами на неправомірні дії ОСОБА_1 по відношенню до неї (а.с.12-15).

За фактами, які викладені у зверненні ОСОБА_2 від 01.07.2021 року, в ході перевірки із ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення протиправних дій відносно заявниці, що підтверджується листом Відділення поліції №1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 08.09.2021року№ 3779/43/01/4-2121 (а.с.14).

Згідно листа Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 133/03 від 18.01.2021 року у зв`язку з тим, що після смерті батька з 1999 року у заявниці існує конфлікт з братом, який застосовує до неї фізичне та психологічне насилля, прохають КЗ «Запорізький обласний центр соціально - психологічної допомоги» ЗОР надати заявниці психологічну допомогу та сприяти у наданні тимчасового житла для ОСОБА_2 (а.с.18).

19 січня 2021 року між КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР та ОСОБА_2 укладено договір про надання соціальних послуг № 167 та складено індивідуальний план надання соціальної послуги консультування, який включає і емоційну підтримку (а.с.19-21).

Відповідно до листа Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та наданні їй психологічної допомоги від 05.07.2021 р. за № 2356/03 30 липня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 був здійснений спільний виїзд: фахівця із соціальної роботи, практичного психолога та начальника ВСР по Заводському району. Під час обстеження було встановлено непридатні умови проживання в частині житла заявниці ОСОБА_2 та зроблено висновок про вчинення ОСОБА_1 психологічного та фізичного домашнього насильства по відношенню до заявниці (а.с.22).

За приписами пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється зокрема на таких осіб: рідні брати і сестри.

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Частиною другою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функції і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що протягом 2017-2019 років ОСОБА_1 вчиняв домашнє насильство стосовно своєї сестри ОСОБА_2 , у зв`язку з чим його було притягнуто до кримінальної відповідальності, що підтверджується вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2021 року, а також проведенням правоохоронними органами профілактичної бесіди з ОСОБА_1 щодо недопущення протиправних дій відносно заявниці.

Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши характер вчинених ОСОБА_1 протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення останнім домашнього насильства, взявши до уваги відсутність у нього щирого каяття та нагальну необхідність захисту прав ОСОБА_2 від насильства у сім`ї, дійшов правильного висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження його права перебувати у місці проживання постраждалої особи та заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься у другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Саме до аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року, ухваленій у справі №673/1607/19 (провадження №61-1432св 20).

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_2 неодноразово вчинялись провокації щодо ОСОБА_1 для виникнення сварок між ними, метою яких було позбавлення останнього права користування його часткою будинку, на увагу не заслуговують, оскільки належними та допустимими доказами не підтвердженні.

Ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надав доказів щодо відсутності у нього іншого житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що причини сварок пов`язані з перебуванням заявниці на обліку в психіатричній лікарні та конфліктом з чоловіком також не підтверджені матеріалами справи. Натомість, в матеріалах справи знаходиться лист Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради від 30.08.2021 року №4527, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 за її згодою була оглянута лікарем-психіатром, та підстави щодо призначення її лікування відсутні (а.с.29).

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що Запорізьким апеляційним судом вже надавалась оцінка доказам, наданим заявницею щодо притягнення його до кримінальної відповідальності за статтею 125 КК України, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки у постанові від 25 листопада 2020 року, прийнятій у справі №332/1014/20, апеляційний суд зазначив про те, що станом на час ухвалення Заводським районним судом м. Запоріжжя рішення суду у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису обвинувальний вирок про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності відсутній (а.с.56-61).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 січня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова