МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"21" січня 2022 р. Справа № 370/176/22

Суддя Макарівського районного суду Київської області Білоцька Л.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

20.01.2022 р. ОСОБА_1 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

21.01.2022 року суд на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, звернувся до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС м. Києві та в Київській області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 .

Одночасно з вказаним позовом ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в обгрунтування якої вказала, що із дня народження їхньої спільної дитини ОСОБА_3 відповідач жодної матеріальної допомоги на його утримання не надає, не приймає участі у вихованні дитини та ймовірно при ухваленні судового рішення про стягнення будь-якої суми аліментів продовжить ухилятись від сплати відповідних грошових сум на утримання дитини. З 2015 року відповідач самоусунувся від виховання дитини, жодної матеріальної допомоги за понад як шість років не надавав, що свідчить про ухилення ним від сплати аліментів, а вимоги позивача носять майновий характер. Також, позивач стверджує, що відповідач має неофіційний дохід, який приховується останнім, а його офіційні витрати значно перевищують офіційні доходи. Відтак, у червні 2016 року відповідач, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, отримав у власність корпус АДРЕСА_1 та складається з літ. Е площею 2672,80 кв.м. та літ. Ї площею 24.60 кв. м.

Враховуючи зазначене позивач вважає, що є необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе майно відповідача, що забезпечило б можливість достовірно встановити його майновий стан, що є необхідним для ухвалення рішення, а в подальшому - забезпечило б можливість виконання рішення у разі задоволення позову.

Тому позивач просить: вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на усе майно відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Дослідивши письмові матеріали справи, необхідні для розгляду заяви про забезпечення позову, суд вважає необхідним заяву задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/8567/2 від 14.06.2021 року - у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно ж до вимог п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до ч. 3 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відтак, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу стягнення аліментів на утримання спільної дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Окрім того, встановлено, що відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.06.2016 року ОСОБА_2 отримав у власність корпус АДРЕСА_1 та складається з літ. Е площею 2672,80 кв.м. та літ. Ї площею 24.60 кв.м.

Згідно договору суборенди не житлового приміщення від 12.05.2021 року ОСОБА_2 надано у строкове платне користування з метою тимчасового проживання житлове приміщення: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач просить: накласти арешт на усе майно відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , оскільки невжиття такого заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду про задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів - суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, а заходи забезпечення позову такими, що є співмірними з огляду на обсяг пред`явлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 157, 260, 261, 353-355 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі задовольнити.

Накласти арешт на усе майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвала є виконавчим документом.

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення ухвали до виконання - три роки.

У відповідності до ч. 11 ст. 153 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Макарівський районний суд Київської області в порядку і строки, передбачені статтями 353-355 ЦПК України.

Суддя Л.В. Білоцька