Ухвала

21 січня 2022 року

м. Київ

справа № 523/14393/19

провадження № 61-20882ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування грошових сум у зв`язку з наданням юридичної допомоги для захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, втраченого заробітку, трьох відсотків річних та компенсації витрат на юридичну допомогу і втраченого заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з державного бюджету України: 7 800 грн - на відшкодування судових витрат, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні; 42 853,40 грн - на відшкодування інфляційних втрат сум гонорару, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні; 3 525,65 грн - три відсотки річних за несвоєчасність виплати гонорару, які мали бути сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні; 15 887,50 грн - втраченого заробітку за період тримання під вартою в межах кримінального провадження; 96 693,56 грн - компенсації втрат доходів (інфляційних втрат) за несвоєчасну сплату заробітної плати; 7 446,52 грн - три відсотки річних за несвоєчасну сплату заробітної плати.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 15 грудня 1999 року відносно нього було порушено кримінальну справу за обвинуваченням його у злочині про недонесення про злочин, кваліфікація за статтею 187 Кримінального кодексу України 1960 року. 15 грудня 1999 року його було затримано. з 15 грудня по 20 грудня 1999 року він знаходився в ізоляторі тимчасового тримання при управлінні Міністерства внутрішніх справ міста Одеси з незрозумілих та незаконних підстав. Пізніше, 14 листопада 2000 року його дії було перекваліфіковано на статтю 69, частину п`яту статті 123-1, частину третю статті144 Кримінального кодексу України 1960 року. Вироком Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2004 року його, обвинуваченого у злочинах, передбачених статтею 69, частиною п`ятою статті 123-1, частиною третьою статті 144 Кримінального кодексу України 1960 року, було визнано невинуватим, виправдано та звільнено з-під варти в залі суду. Вирок Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2004 року стосовно нього залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 18 квітня 2006 року. Отже, він незаконно був позбавлений волі з 15 грудня 1999 року (з дня затримання без протоколу) по 22 вересня 2004 року (день постановлення виправдувального вироку), тобто 4 роки, 9 місяців та 9 днів, або загалом - 1 734 дні. Йому не було роз`яснено порядок поновлення його порушеного права та відшкодування завданої шкоди. Тому його право на відшкодування підлягає захисту, а строк на звернення до суду поновленню.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2019 року - без змін.

17 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлишин Ю. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн. Ціна позову в цій справі становить 174 206,63 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 523/14393/19 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19, не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду. Так, у наведених постановах Верховного Суду зазначено: для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування грошових сум у зв`язку з наданням юридичної допомоги для захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, суди попередніх інстанцій в цій справі виходили з того, що за час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких вимог, зокрема не надано детального опису наданих робіт (послуг), договору про надання адвокатом правової допомоги (договору доручення, договору про надання юридичних послуг тощо), документів, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлених в установленому законом порядку (квитанцію до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки чи інші документи).

Також неспроможним є посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, в якій викладено правові висновки щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є похідними, тому з огляду на недоведеність основних позовних вимог, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні похідних вимог.

Крім того, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постанові Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів». Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Ю. М. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, а також - про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування грошових сум у зв`язку з наданням юридичної допомоги для захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, втраченого заробітку, трьох відсотків річних та компенсації витрат на юридичну допомогу і втраченого заробітку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко