Справа № 654/648/21
Провадження №2/654/72/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2022 року Голопристанський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

за участю секретаря Петришак В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гола Пристань Херсонської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію,-

у с т а н о в и в:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, мотивуючи його тим, що у 2016 році син позивачки ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_3 (третя особа) домовилися з ОСОБА_4 (третя особа) щодо укладення договору позики, та просили позивачку виступити майновим поручителем, надавши в заставу будинок АДРЕСА_1 . 20.10.2016 нотаріус надав надрукований договір та вказав, де підписати, при цьому була впевнена, що підписує договір застави нерухомого майна. В цей же день ОСОБА_4 надав невістці позивачки ОСОБА_3 , в борг 10000 доларів США. Позивачка з 1980 року по теперішній час проживає у вказаному будинку, сплачує комунальні послуги, здійснює ремонт. Влітку 2020 року до неї приїхав ОСОБА_4 та повідомив, що цей будинок належить його синові ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 20.10.2016. Прочитавши текст договору та текст розписки, складеної ОСОБА_4 , позивачка зрозуміла, що у нотаріуса нею було підписано не договір застави, а договір купівлі-продажу, але вона не мала на меті продавати будинок, який є її єдиним житлом, та спірний договір було укладено фактично як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 20.10.2016, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім того в договорі зазначено, що продаж будинку вчиняється за ціною 85432 грн, що є значно нижчою за його дійсну вартість, та навіть цих грошей вона не отримувала. Враховуючи вищевикладене, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим номером 959, а також скасувати запис про право власності:17065640 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32022017 від 25.10.2016.

До підготовчого засідання позивачка змінила предмет позову (а.с. 85-86) та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим номером 959, а також скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. (індексний номер 32022017) від 25.10.2016, скасувати запис про право власності №17065640, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 223, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 зазначив, що 20 жовтня 2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та ним було укладено саме договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Оцінка будинку була проведена незалежним оцінювачем. Відповідач вирішив придбати саме цей будинок, оскільки його робота пов`язана з виробництвом сільськогосподарської продукції поблизу села Нова Збур`ївка. При укладанні договору нотаріус з`ясовував мету візиту у позивача, яка повідомила, що бажає продати свій будинок та розуміє наслідки підписання договору купівлі-продажу. Тобто волевиявлення позивачки завжди було спрямоване саме на продаж належного їй будинку. Сторони також погодили, що після укладення договору купівлі-продажу позивачка протягом тижня звільнить будинок, але на прохання ОСОБА_1 відповідач погодився на її проживання у будинку на час холодної пори року, при цьому вона взяла на себе зобов`язання підтримувати будинок у належному стані, сплачувати комунальні послуги та облаштувати будинок металопластиковими вікнами за рахунок її проживання у будинку. Щодо існування якихось домовленостей з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідачу взагалі нічого не відомо. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив відмовити у позові повністю.

Позивачка надала відповідь на відзив та зазначила, що твердження відповідача щодо його зайняття вирощуванням сільськогосподарської продукції не відповідають дійсності, оскільки у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відсутні відомості про ОСОБА_2 . Відповідачем також не підтверджено його матеріально-фінансове становище. Позивачка також наполягає на тому, що з відповідачем взагалі не знайома і раніше його навіть ніколи не бачила. Щодо вартості будинку зазначила, що у 2016 році вартість будинків у с. Нова Збур`ївка коливалася від 150000 до 300000 грн, та аж ніяк не 85000 грн, як зазначено у договорі. З відповідачем жодних домовленостей у неї не було взагалі.

Приватний нотаріус Йосипенко В.В. надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, при розгляді справи поклався на розсуд суду (а.с. 120). Також нотаріус направив до суду письмові пояснення (а.с. 152-153), згідно з якими 20.10.2016 року до нього звернулися громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу будинку. Нотаріусом було установлено особи вказаних громадян, перевірена їхня дієздатність. В результаті проведеної розмови та роз`яснення змісту правочину купівлі-продажу житлового будинку, його значення та правових наслідків, наслідків вчинення нотаріальної дії, ним було встановлено волевиявлення та дійсні наміри сторін, а саме: у ОСОБА_1 бажання продати належний їй будинок, а у ОСОБА_2 придбати цей будинок. Були визначені умови правочину, зокрема, предмет майбутнього договору, ціна продажу, права та обов`язки сторін, встановлені здатність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усвідомлювати значення нотаріальної дії, за якою вони звернулися, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, однакове розуміння ними змісту правочину купівлі-продажу житлового будинку, його умов та значення, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину та його наслідків.

Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_6 позов підтримали, наполягали на його задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в суді позов не визнав, надав пояснення, зміст яких зводиться до змісту відзиву.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердила обставини, викладені позивачкою в позові.

Третя особа ОСОБА_4 пояснив, що жодного відношення його домовленості з ОСОБА_7 до укладення договору купівлі-продажу його сином з ОСОБА_1 не мають.

Судом були допитані свідки.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку про відмову в позові.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під ПОМИЛКОЮ розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір-купівлі продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив зазначений будинок (а.с.9-10).

Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року оціночна вартість відчужуваного нерухомого майна, становить 85432 грн згідно Висновку про вартість майна, зробленого Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Таврійська експертна колегія».

Згідно з умовами договору купівлі-продажу за домовленістю сторін продаж нерухомого майна здійснено за 85432 грн, які продавець одержала від покупця при підписанні договору. Продавець своїм підписом підтвердила проведення зі сторони покупця повного розрахунку та відсутність претензій фінансового характеру до покупця.

В пункті 4.7 спірного правочину зазначено, що цей правочин відповідає дійсним намірам сторін.

Право власності на вказаний будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 20.10.2016 (а.с.45-46).

Пред`являючи позов, позивачка посилалася на те, що при укладенні вказаного договору купівлі-продажу мала місце помилка неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення під час укладання договору купівлі-продажу замість договору застави нерухомого майна, підтвердженням чого є розписка ОСОБА_4 від 20.10.2016.

Зі змісту наданої розписки (а.с. 11) вбачається, що ОСОБА_4 надав в борг ОСОБА_3 10000 доларів США під заставу будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, договір-купівлі продажу будинку та договір позики не є взаємопов`язаними, мають різний предмет та сторони. Ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_4 не є сторонами договору купівлі продажу будинку, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають відношення до договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Тобто, ОСОБА_2 не міг виступати іпотекодержателем, оскільки грошей в позику ОСОБА_3 він не давав, а тому позивачка не могла з ним укладати договір іпотеки чи майнового поручительства.

Наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 не є доказом помилки позивачки при укладенні оспорюваного правочину та відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на продаж будинку, що їй належить.

Позивачем не додано до матеріалів справи доказів, які б спростовували факт того, що станом на дату укладення сторонами спірного правочину, ринкова вартість відчужуваного нерухомого майна була відмінною від вартості, визначеної у договорі купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, та яка була визначена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Таврійська експертна колегія».

Крім того, приватним нотаріусом Йосипенко В.В. направлено до суду належним чином завірені копії документів, які були надані нотаріусу сторонами та які були необхідні для вчинення нотаріальної дії посвідчення договору купівлі-продажу (а.с. 152-162). До укладення оспорюваного договору на замовлення позивачки проведено оцінку нерухомого майна, отримано довідку про зареєстрованих осіб, надано нотаріусу особисто підписану заяву про відсутність прав третіх осіб на відчужуване нерухоме майно, що серед іншого свідчить про її обізнаність, розуміння та усвідомлення значення своїх дій, природи оспорюваного правочину і його правові наслідки.

Посилання позивачки стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 умисно, шляхом обману та зловживання її довірою заволоділи її майном, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Суд не приймає до уваги пояснення допитаних у судовому засіданні свідків, оскільки необізнаність сусідів про наміри позивачки продати належний їй будинок не дають підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 та її представника щодо не укладення нею договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, оскільки вона не читала зміст договору перед підписанням, не можуть бути взяті до уваги, адже, як пояснила сама позивачка у судовому засіданні, перешкод для вивчення змісту документу їй ніхто не створював, підпис на документі належить їй.

Аналізуючи надані сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень докази у їх сукупності, суд, установивши, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт обману її відповідачем під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а також не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення договору купівлі-продажу вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочину, і мала намір укласти саме договір застави, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог статей 229, 230 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Голопристанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 14 січня 2022 року.

Суддя В. М. Сіянко