КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/22730/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/943/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Козлова Р.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , який зареєстрований 03 серпня 2018 року у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 368 (а.с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 серпня 2018 року у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб між сторонами, про що зроблено актовий запис № 368 та видано свідоцтво про укладання шлюбу НОМЕР_1 . Вказував, що шлюбні відносини між ними фактично припинені з липня 2020 року, вони проживають спільно, проте шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, майновий спір між ними відсутній. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин стало те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного, сім'я розпалася та існує формально.

Позивач зазначав, що за час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 19 березня 2019 року в Печерському районному у місті Києві відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 1297. Спору з відповідачем щодо проживання дитини немає, донька проживає та буде проживати з ОСОБА_1 . Вказував, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, а тому шлюб слід розірвати. До подання позову сторонами вчинялись дії щодо примирення, проте такі дії були марними (а.с. 1-3).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року задоволено позов . Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 серпня 2018 року за актовим записом №368, у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. (а.с. 32-33).

Не погодившись з рішенням суду, 27 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та направити відповідну справу для розгляду до Івано-Франківського міського суду (а.с. 44-45).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам процесуального права та фактичним обставинам справи. Вказувала, що позивач у позовній заяві зазначив некоректні дані щодо місця проживання відповідачки та їх спільної дитини, що призвело до ухвалення рішення з порушенням правил територіальної підсудності. Вважає, що справа підлягає розгляду в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області. Зазначена процесуальна помилка призвела до порушення її прав, а саме брати участь у судових засіданнях, у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи. Крім того, суд першої інстанції не вирішив клопотання відповідачки про передачу справи на розгляд іншому суду (а.с. 44-45).

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Максюк С.В. подав відзив в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін (а.с. 74-78).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Максюк С.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_2 його представник - адвокат Максюк С.В. підтвердив в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 61-66, 79-80).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 серпня 2018 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 368, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, позивач стверджував, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, оскільки шлюбні відносини фактично припинені з липня 2020 року, спільне господарство сторони не ведуть, у них втрачено почуття любові одне до одного, тому збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам.

Встановивши, що збереження нормальних сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

В апеляційній скарзі відповідач вказувала, що позивач зазначив некоректні дані щодо її місця проживання та їх спільної дитини, що призвело до ухвалення рішення з порушенням правил територіальної підсудності. Вважає, що дана справа підлягає розгляду в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області за її зареєстрованим місцем проживання.

Колегія суддів перевірила та відхилила такі доводи апелянта з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Отже, за загальним правилом позови пред`являються за місцезнаходженням чи місцем реєстрації відповідача відповідно до ст. 27 ЦПК України, проте, у випадках, визначених ст. 28 ЦПК України, позивач може сам обрати суд, до якого звертатися з позовом.

Згідно з ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Звертаючись з позовною заявою позивач вказав як зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 та зазначив, що подав позов за правилами ч. 1 ст. 27 ЦПК України, тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Відповідно до ч. 6, 9 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції на виконання вимоги ч. 6 ст. 187 ЦПК України звернувся до КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» реєстр територіальної громади м. Києва з двома запитами щодо перевірки зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 (а.с. 14-15).

На запит щодо місця проживання позивача ОСОБА_2 до суду надано витяг з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що у квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 станом на 02 червня 2021 року (а.с. 15).

Відповіді на запит щодо зареєстрованого місця проживання відповідача до суду не надано, проте, як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, місце реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_1 не підтвердилось.

Згідно з 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 10 ст. 187 ЦПК України).

Посилаючись на те, що дана справа підлягає розгляду в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області, апелянт надала до суду апеляційної інстанції довідку № 12105 про реєстрацію місця проживання особи від 14 липня 2021 року, згідно з якою місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 14 липня 2021 року по теперішній час (а.с. 47).

При цьому станом на день подання позову 27 квітня 2021 року та перевірки судом першої інстанції інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, наявна у розпорядженні суду інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, тому суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права вирішив питання про відкриття провадження у справі.

На виконання вищенаведених положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України районним судом 15 липня 2021 року здійснено оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої не відоме у призначене районним судом судове засідання 10 серпня 2021 року про що у справі є докази (а.с. 18).

Апеляційний суд відхилив посилання апелянта на довідку про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 14 липня 2021 року з огляду на положення ч. 2 ст. 31 ЦПК України, за змістом якої справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув клопотання відповідача про передачу справи на розгляд іншому суду колегія суддів відхилила, оскільки таке клопотання надійшло до суду першої інстанції 01 вересня 2021 року, тобто після розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечує сама відповідачка, вона була належним чином повідомлена про розгляд справи судом, про що свідчить наявна у матеріалах справи розписка від 10 серпня 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 про судове засідання, призначене на 31 серпня 2021 року о 09 год. 10 хв. - повідомлена завчасно і під особистий підпис, проте у призначене судове засідання не прибула (а.с. 23).

При цьому, прибувши до суду 10 серпня 2021 року відповідач не заявляла клопотання про передачу справи на розгляд іншому суду і до ухвалення районним судом рішення таке клопотання від відповідачки до суду не надходило, а тому районний суд маючи докази завчасного і належного повідомлення сторін по справі на призначену судом дату 31 серпня 2021 року, розглянув справу з дотриманням вимог процесуального закону.

З огляду на положення частини 2 ст. 31, ч. 2 ст. 378 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив відповідні доводи апелянта.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував відсутність спору щодо поділу майна чи проживання дітей, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України, не підлягає відшкодуванню сплачений апелянтом судовий збір за розгляд справи апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 січня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова