ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1766/22 Справа № 203/306/20 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна на предмет витребування від відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , належної їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 липня 1994 року, оскільки відповідач ОСОБА_6 15 жовтня 2015 року подав приватному нотаріусу Дніпропетровського МНО Кононенко С.А. підроблені документі і без її присутності уклав нібито від її імені договір купівлі-продажу вказаної квартири, зареєстрований в реєстрі за № 755 за ціною 79400,00 грн., які вона ніколи не отримувала і взагалі ОСОБА_6 не знає, у зв`язку з чим звернулася до поліції з приводу вчинення відносно неї шахрайства і до суду, за результатами чого рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року у справі № 203/1715/19 визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 15 жовтня 2015 року, проте у січні 2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 11 січня 2020 року вона дізналася, що 23 жовтня 2015 року ОСОБА_6 також уклав договір купівлі-продажу її квартири з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які придбали по 1/2 частці, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., у зв`язку з чим позивач вважає вибуття квартири з її власності відбулося без її відома і згоди, тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. 23 жовтня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2236, та витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спірну квартиру на свою користь, поклавши судові витрати на відповідачів. (а.с.1-5).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року, ухваленим у даній цивільній справі, позов ОСОБА_2 задоволений частково (а.с. 227-230).

Вирішено: Витребувати на користь ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ( назва до зміни м. Дніпропетровськ).

В задоволенні решти позовних вимог- відмовити.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 22 квітня 2021 року подала апеляційну скаргу, яку уточнила 22 липня 2021 року, в яких просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі з визнанням договору купівлі-продажу спірної квартири законним, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року скасувати в задоволеній його частині та направити справу до іншого суду першої інстанції на новий розгляд за встановленою підсудністю, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, які мають значення для справи, не враховано та не надано оцінки доводам сторони відповідача, недоведено обставини, що мають значення для справи, однак суд вважав їх встановленими, а також висновки суду не відповідають обставинам справи (а.с. 236-242).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою суду від 26 липня 2021 року справу призначено до розгляду в апеляційній інстанції.

Ухвалою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, за заявою адвоката Дмитрука С.С., залучено до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які 17 вересня 2021 року, скориставшись своїм правом позивачів, передбаченим ст. 360 ЦПК, через свого адвоката Дмитрука С.С. подали спільний відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили про незаконність вимог скарги ОСОБА_1 , оскільки передача справи до суду першої інстанції на новий розгляд не передбачено нормами ЦПК України, які діють починаючи з 15 грудня 2017 року, та апелянтом не зазначено, що саме слід досліджуватиметься судом першої інстанції, що не можливо дослідити при розгляді її апеляційної скарги, тоді як дії апелянта при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири є підозрілими з підстав того, що вона навіть не зустрічалась особисто з ОСОБА_2 , як власницею квартири, а обмежилась укладанням правочину з ОСОБА_6 по явно заниженій ціні, не дивлячись на те, що ОСОБА_6 , у віці 21 рік, будучи притягнутим неодноразово до кримінальної відповідальності за злочини направлені проти власності, вже двічі поспіль відчужував цю квартиру за короткий проміжок часу, що у ОСОБА_1 жодних підозр не викликало та вона навіть згодом не звернулась до правоохоронних органів щодо шахрайських його дій, що свідчить про такі ж недобросовісні дії апелянта при укладанні договору купівлі-продажу.

Також змова ОСОБА_1 з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні шахрайських дій, направлених на заволодіння квартирою ОСОБА_2 , опосередковано підтверджується і наявністю оскарження ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 ще у 2015 році арешту, накладеному на спірну квартиру в рамках кримінального провадження, що свідчить про явну зацікавленість ОСОБА_1 у придбанні спірної квартири за значно заниженою ціною.

За таких обставин та враховуючи, що ОСОБА_2 з 2009 року постійно мешкала у м. Херсоні та до м. Дніпра не їздила, а як наслідок не могла надавати згоду будь-якому, підписувати документи на розпорядження своїм майном, адвокат позивачів просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції позовні вимоги позивача ОСОБА_2 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задовольнив в частині витребування на користь ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ( назва до зміни м. Дніпропетровськ), розглянувши їх в межах позовних вимог на засадах диспозитивності, змагальності, без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у забезпеченні та витребуванні доказів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 16 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К. за реєстровим №2-4398, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 16 липня 1994 року в реєстровій книзі 29п-53, позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 м2, житловою площею 16,8 м2, що підтверджується копією вказаного договору дарування (а. с. 6-8).

15 жовтня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим №755 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між, начебто, ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_6 , як покупцем, за умовами якого ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_2 за 79 400,00 гривень, набувши внаслідок цього право власності на таке нерухоме майно (а.с.11).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, яке не оскаржувалося і набрало законної сили 21 січня 2020 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус ДМНО Кононенко С.А., про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння задоволений в повному обсязі; окрім іншого, вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_6 , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.О. за реєстровим № 755, предметом якого була купівля-продаж квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_6 повернути в натурі ОСОБА_2 набуте за договором дарування від 15 жовтня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим № 755, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Цим рішенням суду встановлені обставини того, що нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення 15 жовтня 2015 року вказаного договору здійснено встановлення особи начебто ОСОБА_2 , як продавця, на підставі паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , а також із використанням довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 22 серпня 2000 року, які є недійсними, оскільки за даними відповідних державних органів вказаний паспорт фактично видавався не на ім`я ОСОБА_2 , а на ім`я іншої особи, а зазначена довідка фактично ОСОБА_2 не видавалась. Означені документи, які використані нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії, та були спрямовані на встановлення і підтвердження особи позивача, як продавця квартири, можуть бути оцінені судом лише як недійсні за ознакою їх підробки (фальсифікації), що в свою чергу свідчить, що оспорюваний позивачем правочин вчинений з порушенням вимог ст.203 ч.3 ЦК України як такий, що не відповідає внутрішній волі позивача ( ОСОБА_2 ), а отже такий, що на підставі ст.215 ЦК України визнаний судом недійсними.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звідси, обставини недійсності договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року та вибуття спірної квартири з власності позивача ОСОБА_2 без її волі встановлені вказаним рішенням суду.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішення суду від 18 грудня 2019 року в частині повернення спірної квартири ОСОБА_6 залишилось не виконаним, квартира фактично не поверталась у власність ОСОБА_2 .

При цьому встановлено, що 23 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О.,за реєстровим № 2236, посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , як покупцями, за умовами якого останні придбали квартиру АДРЕСА_2 по 1/2 частці кожен за 79 300,00 грн., про що до матеріалів справи долучена нотаріально засвідчена копія вказаного договору (а.с.171).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 11 січня 2020 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по 1/2 частці за кожним, а з 10 грудня 2015 року ця квартира перебуває під арештом за ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2015 року у кримінальному провадженні та за постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Дніпра про арешт майна боржника від 08 липня 2019 року (а.с.9-10).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України№ 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року.

За таких обставин суд першої інстанції вірно дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, встановивши, що належне ОСОБА_2 нерухоме майно вибуло з її володіння і власності поза її волею з порушенням норм чинного законодавства ще 15 жовтня 2015 року та протиправно набуте ОСОБА_6 , та що відчуження за наступними після цього правочинами, вчиненими цією ж особою, ОСОБА_6 , відбулося так само поза волею позивачки, правонаступниками якої після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як дійсного власника спірної квартири, доказів обізнаності про що відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як суду першої інстанції, так і апеляційної інстанції, не надано, у зв`язку з чим такі особи мають ознаки добросовісних набувачів, доки не встановлено (не доведено) зворотнього.

За встановлених обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження як документально, так і в поясненнях сторін, в їх сукупності з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року, тісно пов`язаних з преюдиційними фактами недійсності фіктивного договору від 15 жовтня 2015 року про купівлю-продаж спірної квартири, що встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов до стійкого внутрішнього переконання, з яким також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, у вибутті спірної квартири з володіння позивача без її на те волі, чим за висновками Верховного Суду про особливості користування житлом з триманням його (detentio) третьою особою, викладеними 04 липня 2018 року в § 91 постанови Великої Палати № 14-181цс18 про застосування ст.ст. 317, 383 ЦК України у судовій практиці визнання володіння житлом за власником, який не втрачає його навіть коли таке майно третя особа використовує протиправно (653/1096/16), обґрунтовується це рішення про повернення такої квартири з чужого незаконного володіння відповідача за усталеною судовою практикою, незалежно від кількості разів відчуження у ланцюгу правочинів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Разом з тим, розглядаючи вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, на чому наголошено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, оскільки правочин на підставі якого первісно відбулося незаконне відчуження квартири на користь ОСОБА_6 поза волею позивача вже визнаний недійсним за рішенням суду від 18 грудня 2019 року, то подальші правочини в ланцюгу правочинів з відчуження цієї квартири, зокрема, від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_1 визнанню недійсними не підлягають і в цій частині позову належить відмовити, оскільки достатнім і належним способом захисту є витребовування такого майна від добросовісних набувачів на користь позивача, як дійсного власника.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, з яким також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, про те, що задоволенню підлягає лише вимога позивача щодо витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як добросовісних набувачів, на користь позивача ОСОБА_2 , а як наслідок спадкового правонаступництва, встановленого при розгляді справи апеляційною інстанцією, на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як дійсних власників, що не спростовано в судовому засіданні відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як при розгляді справи першої інстанції, так і при розгляді колегією суддів Дніпровського апеляційного суду, враховуючи встановлення раніше судовими рішеннями факту недійсності фіктивного договору від 15 жовтня 2015 року про купівлю-продаж спірної квартири, що породжує такі ж факти недійсності інших похідних від цього договорів купівлі-продажу майна в ланцюгу правочинів, предметом яких є та сама спірна квартира, як про це правомірно зазначив суд першої інстанції, відмовляючи у вимозі позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги відповідача ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров