Провадження № 22-ц/4808/37/22
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Бойчука І.В.

секретаря Максимів Ю.В.

за участю представника апелянта адвоката Маланюка О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2021 року, постановлену у складі судді Кіндратишин Л.Р. в м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк Світлани Василівни про припинення договору іпотеки та припинення обтяження на майно,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати припиненим договір іпотеки, укладений 14.10.2004 між ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_1 (іпотекодавець) та АБ "Брокбізнесбанк" (іпотекодержатель), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В., зареєстрований в реєстрі за № Д-307; припинити обтяження нерухомого майна в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження - 1390129, підстава обтяження: іпотечний договір, Д-307 14.10.2004, приватний нотаріус Пітеляк С.В., об`єкт обтяження квартира, двохкімнатна, адреса: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 7823330 (а.с.1-4).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2021 року закрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк Світлани Василівни, ОСОБА_2 про припинення договору іпотеки та припинення обтяження на майно.

Роз`яснено позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала суду мотивована позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 та від 14 квітня 2020 у справі № № 295/5047/18, згідно із якою до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Водночас, вказаний спір про припинення договору іпотеки не може бути розглянутий й у порядку іншого (ніж господарське) судочинства (а.с. 50-51).

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, грубе порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що між ним, як іпотекодавцем, ОСОБА_2 (позичальник) та АБ «Брокбізнесбанк» (іпотекодержатель) 14 жовтня 2004 року укладено договір іпотеки.

Вказаний договір забезпечує виконання зобов`язань позичальника, що випливають з додаткової угоди № 3 до кредитного договору № 260 від 05 лютого 2004 року.

При цьому, зобов`язання за кредитним договором та додатковою угодою до нього виконані ним в повному обсязі та вчасно, що підтверджується тим, що іпотекодержатель з 2004 року по даний час не звертався до нього із вимогами про стягнення коштів за кредитним договором чи стягнення на предмет іпотеки. У той же час, банк ПАТ «Брокбізнесбанк» ліквідовано, а тому такий не може надати нотаріусу будь-які документи на підтвердження погашення позики чи припинення договору іпотеки. У зв`язку з цим, нотаріус позбавлений можливості зняти заборону на нерухоме майно.

Звертає увагу суду на те, що стороною договору іпотеки він виступає саме як громадянин та не є фізичною особою-підприємцем. Заборона накладена на його майно порушує його законні права та інтереси, внаслідок чого змушений звертатися до суду із відповідним позовом.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 55-57).

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Маланюк О.Я. у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення поштової кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату, час та місце судового засідання, тому апеляційний суд вирішив розглянути справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 05 лютого 2004 року між акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 260. Відповідно пункту 2.1. вказаного договору банк відкриває ОСОБА_2 відкличну поновлювану кредитну лінію в сумі 10000 грн строком з 05 лютого 2004 року до 04 лютого 2005 року зі сплатою 25 відсотків річних на поповнення обігових коштів та добудову столярного цеху (а.с. 10).

13 жовтня 2004 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору № 260 від 05.02.2004, відповідно до якої внесено зміни в пункт 2.1. кредитного договору та викладено його в такій редакції: банк надає ОСОБА_2 відкличну поновлювану кредитну лінію в сумі 40000 грн терміном з 05 лютого 2004 року до 27 вересня 2005 року зі сплатою 25 відсотків річних на поповнення обігових коштів, купівлю обладнання, добудову столярного цеху, виплати заробітньої плати та платежів в бюджет (а.с. 11).

14 жовтня 2004 року приватний підприємець ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_1 (іпотекодавець) та акціонерний банк «Брокбізнесбанк» (іпотекодержатель) уклали договір іпотеки.

Згідно із пунктами 1, 2 договору, договір забезпечує виконання зобов`язань позичальника, що випливають з додаткової угоди № 3 до кредитного договору № 260 від 05 лютого 2004 року. В забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором заставодавець надає в іпотеку належне ОСОБА_1 на праві приватної власності майно, а саме: двокімнатну квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В., зареєстрований в реєстрі за № Д-307.

У зв`язку з посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. накладено заборону на відчуження зазначеного у договорі нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 до моменту припинення договору іпотеки (а.с. 5-6).

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку, суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Зазначений правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 та від 14 квітня 2020 року у справі № 295/5047/18.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У справі, що переглядається, позивач звернувся із позовом про припинення договору іпотеки та припинення обтяження на майно, які слугують забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором № 260 від 05 лютого 2004 року та додатковою угодою № 3 від 13 жовтня 2004 року до кредитного договору, сторонами яких є юридична особа та фізична особа-підприємець.

Тобто, сторонами основного зобов`язання є юридична особа та фізична особа-підприємець, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з вищенаведеними нормами ГПК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив предметну юрисдикцію спору та обґрунтовано закрив провадження, оскільки на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт, ОСОБА_1 , який виступає іпотекодавцем у правочині, укладеному для забезпечення виконання основного зобов`язання, укладав договір іпотеки як фізична особа, не заслуговують на увагу, оскільки вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається виключно з урахуванням суб`єктного складу сторін основного зобов`язання, що правильно визначено судом першої інстанції та узгоджується із позицією ВС, яка слід враховувати під час вирішення справи.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів проходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук