Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2753/19 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №283/2753/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя набутого ними в період шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Ярмоленко В.В.

встановив:

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з указаним вище позовом, в якому просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутого в період шлюбу, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з червня 1993 року по липень 1994 року вона проживала разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В цей же період вони почали будівництво спірного домоволодіння по АДРЕСА_1 . 09.07.1994р. Головківською сільською радою народних депутатів Малинського району був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина, яка у справі є третьою особою - ОСОБА_3 . Будівництво будинку тривало по липень 2000 року, після чого сторони зареєструвались та вселились до нього. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17.07.2009 р. шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу у спірному житловому будинку залишилась проживати позивач разом з дочкою.

Приблизно у листопаді 2019 року позивачу стало відомо про те, що єдиним власником домоволодіння по АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 . Вважаючи спірне домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності подружжя набутого в період шлюбу, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність його висновків обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю. В обґрунтування вимог позивач, зокрема, зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, визнавши спірне нерухоме майно самочинним будівництвом, яке не може вважатися об`єктом права власності та бути предметом поділу. Так само є помилковим посилання суду на ту обставину, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво, перебувала у власності відповідача ще до укладення шлюбу, оскільки право власності на цю земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_2 лише 26.11.2015. Суд першої інстанції не звернув уваги, що з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації чітко вбачається, що у графі «Закінчення будівництва» ОСОБА_2 власноручно записано - «вересень 2005», а в Технічному паспорті на будинок зазначено, що двоповерховий житловий будинок «А» заг.пл. 158,5 кв.м та жил. площ. 80,2 кв.м, погріб «п/а», веранда «а», балкон «а», гараж «Г», криниця «к», огорожа № 1,2 були побудовані у 2000 році, тобто в період перебування сторін у шлюбі. Суд не врахував положення ст. 331 ЦК України, відповідно до яких право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Суд також безпідставно не застосував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу (ст.60 СК), а відповідач не спростував її. В зв`язку з чим неправильне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Малинського районного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Зазначив, що будівництво спірного домоволодіння відбулося на відведеній особисто йому для цього земельній ділянці на законних підставах, яка є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану ним частку у земельному фонді.

Позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Відповідач, пославшись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа у справі ОСОБА_3 при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач почали проживати однією сім`єю з червня 1993 року, 09 липня 1994 року зареєстрували шлюб, який в подальшому рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17.07.2009 року був розірваний. Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає на даний час у спірному будинку разом з позивачем.

Рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради народних депутатів Житомирської області №80 від 15.04.1993 р. «Про виділення земельних ділянок» ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 , площею 900 кв.м. (а.с.27 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради народних депутатів Житомирської області № 141 від 10.06.1993 р. «Про надання дозволу на будівництво індивідуальних жилих будинків громадянам міста» ОСОБА_2 дозволено будівництво індивідуального одноквартирного двоповерхового жилого будинку, корисною площею 83,75 кв.м., в тому числі жилою площею - 57,5 кв.м., а також господарських приміщень у складі літньої кухні, приміщення для зберігання палива і госпінвентаря, теплиці, літнього душу, вбиральні, на виділеній земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.11.2015 земельна ділянка по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:006:0878 перебуває у приватній власності ОСОБА_2 (а.с. 32-34 т.1).

Згідно з Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою 31.12.2015 в Управлінні ДАБІ у Житомирській області, відносно житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 визнано закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації. У даному документі початок будівництва зазначено ОСОБА_2 травень 1999 року, а закінчення - вересень 2005 року (а.с. 192-193 т.1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 53085602 від 11.02.2016 вбачається, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 177,8 кв.м., житловою площею 80,2 кв.м., зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.190 т.1).

18.07.2016 між ОСОБА_2 та його дочкою ОСОБА_3 було укладено Договір дарування 43/100 частин земельної ділянки кадастровий номер :01:006:0878 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №2059 (а.с.36-37 т.1) та Договір дарування 43/100 частин вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №2058 (а.с.198-199 т.1).

15.02.2017 державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області Іваненко О.М. посвідчено Договір поділу нерухомого майна та встановлення порядку користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який зареєстровано в реєстрі за №90 (а.с.38-39 т.1). За цим договором визначено, що ОСОБА_2 користується 1-им поверхом житлового будинку по АДРЕСА_1 , до якого увійшли: коридор 1-1, площ. 5,8 кв.м., комора 1-2, площ. 6,7 кв.м., коридор 1-3, площ. 12,7 кв.м., кімната 1-4, площ. 18,6 кв.м., кухня 1-5, площ. 16,7 кв.м., коридор 1-6, площ. 1,8 кв.м., вбиральня 1-7, площ. 2,2 кв.м., ванна кімната 1-8, площ. 5,4 кв.м., котельня 1-9, площ. 5,4 кв.м., веранда 1-1, площ. 14,2 кв.м., погріб «п/А», гараж «Г», огорожа №1-2, криниця «К», що складає 57/100 частин житлового будинку, загальною площею 89,5 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м.

ОСОБА_3 користується 2-им поверхом житлового будинку, а саме: коридором 1-1, площ. 15,0 кв.м., кімнатою 1-2, площ. 22,1 кв.м., кімнатою 1-3, площ. 14,7 кв.м., кімнатою 1-4, площ. 11,0 кв.м., коморою 1-5, площ. 6,6 кв.м., вітальнею 1-6, площ. 13,8 кв.м., балконом 1-1, площ. 5,1 кв.м., що складає 43/100 частини житлового будинку, загальною площею 88,3 кв.м., житловою - 61,6 кв.м.

Підпунктом 2.1.1. пункту 2.1. договору сторони засвідчили та гарантували, зокрема, що, на час укладення цього договору, права третіх осіб щодо нерухомого майна, яке є предметом договору, відсутні.

Після відчуження відповідачем на користь ОСОБА_3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 замовлено та виготовлено Малинським районним комунальним підприємством з технічної інвентаризації технічні паспорти на належні їм частки об`єктів нерухомого майна (а.с.200-204 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем придбання спірного майна сторонами за спільні кошти, внаслідок спільної праці в період зареєстрованого шлюбу. Суд визнав, що сам по собі факт перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 не може ототожнюватись з вкладенням позивачем сил та коштів у будівництво майна. Суд дійшов висновку, що земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута відповідачем ще до шлюбу, будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований за відповідачем у відповідному реєстрі у 2016 році, а право власності на присадибну земельну ділянку у 2015 році.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, враховуючи наступне.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 СК України).

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1ст.61 СК).

Тлумачення норм цієї статті доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Указані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Положення статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Встановлено, що будівництво спірного нерухомого майна розпочате сторонами ще до укладення шлюбу, зведене за час шлюбу, будівництво його закінчено у 2005 році, сім`я ОСОБА_2 почала в ньому проживати з 2000 року, тобто фактично використовувала його за функціональним призначенням, але до експлуатації не здала. З 2009 року в ньому залишилась проживати позивач ОСОБА_1 та спільна дочка сторін у справі.

Згідно з Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 31.12.2015 року в Управлінні ДАБІ у Житомирській області, відносно житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 початком будівництва зазначено травень 1999 року, а закінчення - вересень 2005 року.

Відповідно до Технічного паспорту на садибний будинок АДРЕСА_1 від 27.04.2016 в розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» рік побудови житлового будинку вказано - 2000 р.

Із показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наданих в судовому засіданні 11.01.2022 вбачається, що будівництво будинку почалося після реєстрації шлюбу та тривало до 2000 року, до цього часу сторони проживали на орендованій квартирі, вселились у будинок у 2000 році, продовжували ремонт та проживали в ньому разом до 2009 року.

Колегія суддів з урахуванням положень ч.3 ст.367 ЦПК України вважала за можливе задовольнити клопотання про допит зазначених свідків, оскільки заявлене в суді першої інстанції вказане клопотання не було розглянуто судом.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВС України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю, зокрема, є майно, нажите подружжям за час шлюбу; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами господарства не передбачено інше.

Спірний будинок АДРЕСА_1 був готовий для фактичного проживання сторін у 2000 році, остаточно добудований у 2005 році, а прийнятий в експлуатацію у 2015 році одноособово відповідачем ОСОБА_2 .

Отримана відповідачем ще до реєстрації шлюбу земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 , оформлена на праві приватної власності за останнім також у 2015 році.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, не надавши належної оцінки наданим відповідачем доказам, помилково дійшов висновку, що відповідачем спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно та надано належні докази на підтвердження своїх доводів про те, що спірний об`єкт будівництва було побудовано за його власні кошті.

Крім того, районний суд, в порушення ст. 13 ЦПК України, безпідставно надав правову оцінку статусу земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0878, оскільки будь-яких вимог щодо вказаної земельної ділянки позивачем не заявлялось.

Враховуючи викладене, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що спірний будинок побудований сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю і є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 , набутого в період їх шлюбу.

Однак, враховуючи, що 43/100 частин будинку АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями належить дочці сторін - ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 за договором), який жодною із сторін не оспорений та не визнаний недійсним, об`єктом визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_2 є - 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у ст. 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом з цим, відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що спірний будинок було побудовано за його особисті кошти, а прийняття його в експлуатацію та оформлення державної реєстрації права власності на нього після розірвання шлюбу правового значення у даному випадку не мають, оскільки відповідач не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тягар доказування якої покладається саме на нього.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці докази встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79,80 ЦПК України).

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав.

Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя набутого ними в період шлюбу.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутого в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 57/100 ідеальних частин будинку, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2022 року.

Головуючий Судді