Провадження № 22-ц/824/2846/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 січня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про стягнення розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що наказом в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 28 серпня 2017 року його звільнено з посади доцента кафедри автоматизованого управління технологічними процесами із 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту), укладеного 30 серпня 2016 року з Академією муніципального управління, правонаступником якої є відповідач. Після реорганізації Академії шляхом її приєднання до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського він продовжив працювати у відповідача на підставі наказу в.о. ректора Таврійського національного університету від 24 січня 2017 року.

Вказував, що при його звільненні відповідач не провів з ним розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України, які покладають на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок з працівником в день його звільнення, а за відсутності працівника в день звільнення не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок. Зокрема йому не виплачена компенсація інфляційних втрат у розмірі 6997,53 грн. у зв`язку із порушенням строків виплати заробітку за травень, червень та липень 2014 року у розмірі 9329,89 грн., який виплачено лише у вересні 2016 року (впродовж 2015-2016 років). Також йому не було виплачено грошовий борг у розмірі 3082,55 грн. за виконане педнавантаження за внутрішнім сумісництвом в обсязі 42 години з керівництва і приймання захисту курсових робіт на підставі угоди, укладеної 01 квітня 2013 року між ним і Академією. Із 26 січня 2011 року він отримує наукову пенсію за віком, при його виході на пенсію Академія муніципального управління не виконала вимоги ст.24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та не виплатила йому допомогу при виході на наукову пенсію в розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавок і доплат у розмірі 61453,54 грн.

11 вересня 2017 року він направив відповідачу письмову заяву, в якій виклав обгрунтований розрахунок належних до виплати сум при звільненні, однак жодної відповіді

- 2 -

не отримав.

У зв`язку з наведеним просив стягнути з відповідача наступні кошти:

- суму інфляційної компенсації невиплаченої своєчасно частини заробітної плати в розмірі 5861,73 грн. за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2016 року та суму інфляційної компенсації суми 5861,73 грн. за період з 01 жовтня 2016 року по 29 грудня 2017 року в розмірі 1135,80 грн., а у разі задоволення позовних вимог, просив збільшити вказаний розмір сум інфляційної компенсації простроченої суми боргу, які підлягають стягненню з відповідача за весь вказаний вище час затримки виплати належних позивачу сум у відповідності до ст.ст.2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» на суми інфляційної компенсації за період з 30 грудня 2017 року по день прийняття такого судового рішення;

- суму заборгованості за трудовою угодою від 01 квітня 2013 року в розмірі 1344 грн. та суму інфляційної компенсації за весь час прострочення виплати вказаного грошового боргу за трудовою угодою від 01 квітня 2013 року за період з 01 липня 2013 року по 29 грудня 2017 року, що складає 1738,55 грн., а у разі задоволення позовних вимог, просить збільшити вказаний розмір сум інфляційної компенсації простроченої суми боргу, які підлягають стягненню з відповідача за весь вказаний вище час затримки виплати належних позивачу сум у відповідності до ст.ст.2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» на суми інфляційної компенсації за період з 30 грудня 2017 року по день прийняття такого судового рішення;

- суму грошової допомоги в розмірі 23648,10 грн. та суму інфляційної компенсації за весь час прострочення виплати вказаної грошової допомоги за період з 01 лютого 2011 року по 29 грудня 2017 року, що складає 32899,59 грн. і 3% річних від простроченої суми виплати вказаної грошової допомоги, що складають 4905,85 грн., а у разі задоволення позовних вимог, просить збільшити вказаний розмір суми інфляційної компенсації, а також 3% річних від простроченої суми боргу, які підлягають стягненню з відповідача за весь вказаний вище час затримки виплати позивачу належних сум у відповідності до ст.625 ЦК України, на суми інфляційної компенсації і 3% річних за період з 30 грудня 2017 року по день прийняття такого судового рішення;

- середній заробіток за термін, що минув від дати звільнення, тобто, за період з 01 вересня 2017 року до дня фактичного розрахунку за грошовим боргом, що виник у зв`язку з не виплатою з вини відповідача сум позивачу, що належать до виплати в день звільнення відповідно до положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, що становить 45601,20 грн. за 120 днів прострочення розрахунку від дня звільнення, а у разі задоволення позовних вимог, просить збільшити строк, за який нараховується вказаний розмір середнього заробітку і який підлягає стягненню з відповідача внаслідок затримки виплати належних сум позивачу у відповідності до ст. 117 КЗпП України за період з 30 грудня 2017 року по день прийняття такого судового рішення.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне дослідження і оцінку доказів та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність між сторонами трудових відносин, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі контракту № 7 від 30 серпня 2016 року, який є трудовим договором. Рішення є суперечливим, бо, дійшовши висновку про відсутність між сторонами трудових відносин, суд одночасно встановив, що

- 3 -

його звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Окрім того, помилковими є висновки суду про відсутність підстав для призначення йому грошової допомоги при його виході на наукову пенсію, оскільки суд помилково ототожнив різні поняття, зокрема «вихід на пенсію» і «звільнення», а також «грошова допомога» і «вихідна допомога». Вважає, що «вихід на пенсію» це не є «звільненням», з однієї сторони, а з іншої звільнення працівника у разі виходу його на пенсію може мати місце лише за його власним бажанням. Викладене свідчить про те, що ст.24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» не містить обов`язкової умови для виплати грошової допомоги працівникові при виході його на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника звільнення такого працівника із займаної ним посади. Суд не врахував, що 26 січня 2011 року він вийшов на наукову пенсію за віком, а тому на цей час були передбачені законом підстави для виплати грошової допомоги у розмірі шести посадових окладів. Суд безпідставно відмовив у стягненні сум інфляційної компенсації невиплаченого заробітку, безпідставно пославшись на усну заяву відповідача про відсутність в архівних документах Академії муніципального управління, зокрема в розрахункових відомостях за 2015-207 роки будь-якої заборгованості із виплати заробітку. Суд не взяв до уваги його заяву від 16 лютого 2015 року з вимогою виплати та банківськи виплати по надходженням від Академії, довідка Пенсійного фонду ОК-7 підтверджують факт існування і погашення боргу. Судом не взяті до уваги рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 та висновки Верховного Суду України і Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів щодо стягнення сум індексації заробітку незалежно чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Суд зробив помилковий висновок, що угода, укладена 01 квітня 2013 року між позивачем і Академією, є цивільно-правовою угодою, що суперечить як її змісту, так і численій судовій практиці Верховного Суду з цього приводу, яка полягає в тому, що предметом трудового договору є сам процес праці, і його організація, праця не є юридично самостійною, а здійснюється в межах загальної діяльності підприємства, установи, організації і відбувається шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку і має гарантовану оплату за фактично відпрацьований чає; договір укладається на строк у відповідності до приписів ст. 23 КЗпП України, а здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу, протягом встановленого робочого часу, із встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності та застосування заходів дисциплінарної відповідальності, забезпечення роботодавцем соціальних гарантій. Таким чином, допуск позивача до роботи за внутрішнім сумісництвом, оформлений трудовою угодою від 01 квітня 2013 року, є фактично укладенням роботодавцем з позивачем трудового договору, беззастережно від того, чи були такі трудові відносини належним чином оформлені наказом роботодавця. Проте суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, із порушення приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, як вже вище зазначалося, залишив такі висновки Верховного Суду поза увагою. Суд дав невірну оцінку наданим позивачем доказам щодо заборгованості.

Відповідач Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

- 4 -

Оскільки в даній справі ціна позову становить 117134,82 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 30 серпня 2016 року між ОСОБА_1 і Академією муніципального управління було укладено контракт, на підставі якого між сторонами виникли трудові відносини. Відповідно до вказаного контракту позивач обіймав посаду доцента кафедри автоматичного управління технологічними процесами Академії. Строк дії контракту із 31 серпня 2016 року по 01 вересня 2017 року.

Розпорядженням КМ України № 694-р від 27 вересня 2016 року «Про реорганізацію Академії муніципального управління» реорганізовано Академію муніципального управління шляхом її приєднання до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, який визначено правонаступником Академії(п.2 розпорядження).

На виконання цього розпорядження Міністерство освіти і науки України видало наказ № 1254 від 19 жовтня 2016 року «Про реорганізацію Академії муніципального управління шляхом приєднання до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського», згідно якого було створено комісію з реорганізації Академії муніципального управління, до якої перейшли повноваження щодо управління справами юридичної особи. Комісією з реорганізації Академії муніципального управління складено передавальний акт та передано до архіву Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського документацію Академії муніципального управління, в тому числі щодо нарахування та виплати заробітної плати.

Наказом Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського № 113-к від 24 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до університету з 01 лютого 2017 року до закінчення дії контракту, укладеного з Академією муніципального управління, на посаду доцента кафедри автоматичного управління технологічними процесами, 19 тарифний розряд, посадовий оклад 5472 грн. відповідно до поданої заяви від 24 січня 2017 року.

Наказом Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського № 582-к від 28 серпня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади доцента кафедри автоматичного

- 5 -

управління технологічними процесами у зв`язку із закінченням строку трудового договору із 30 серпня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.

При цьому суд виходив з того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості з виплати заробітної плати, а долучені до позову розрахункові листи не можуть свідчити про наявність заборгованості Академії муніципального управління перед позивачем, оскільки не відносяться до офіційних документів, так як в них відсутня інформація, хто і коли їх видавав, яка посадова особа їх склала та несе за них відповідальність.

Також, суд керувався відсутністю доказів невиплати грошового боргу за внутрішнє сумісництво в обсязі 42 годин з керівництва і приймання захисту курсових робіт на підставі угоди, укладеної 01 квітня 2013 року між позивачем і Академією муніципального управління та акту прийому-здачі виконаних робіт. Вказана угода не є трудовим договором в розумінні ст. 21 КЗпП України, а відносини між ОСОБА_1 та Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського носили цивільно-правовий характер, бо за даною угодою за завданням замовника (Академія) виконавець ( ОСОБА_1 ) з метою якісної підготовки здобувачів вищої освіти, надає послуги з викладання навчальних дисциплін відповідно до державних стандартів якості освіти з метою забезпечення підготовки спеціалістів відповідного рівня кваліфікації в кількості 42 годин згідно навчального плану; здійснення організаційно-методичної роботи в межах вказаного курсу. Разом з тим, наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу на умовах сумісництва для керівництва і приймання захисту курсових робіт, будь-яких заяв про прийняття на роботу до Академії для виконання цієї роботи позивачем до суду не надано, а тому робота, яку виконав позивач за трудовою угодою від 01 квітня 2013 року, є роботою за договором цивільно-правового характеру, до якого застосовуються норми ЦК України, а не норми КЗпПУ.

Окрім того, суд виходив із відсутності підстав для нарахування вихідної допомоги, оскільки позивача було звільнено за закінченням строку контракту, а не у зв`язку з виходом на пенсію.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірності висновків суду в частині вирішення вимог про стягнення грошової допомоги при виході позивача на наукову пенсію.

Вирішуючи спір в цій частині, суд в достаній мірі не врахував предмет спору та обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги щодо стягнення грошової допомоги. Зокрема, суд прийшов до помилкового висновку, що предметом спору є стягнення грошової допомоги при звільненні позивача 30 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, хоча позивач вказував у позовній заяві, що право на отримання грошової допомоги виникло у нього із 26 січня 2011 року, тобто з моменту призначення йому наукової пенсії, яку обрахував виходячи з його заробітку станом на січень 2011 року, та за період із 01 лютого 2011 року по 29 грудня 2017 року обрахував інфляційні втрати і 3 % річних.

Також суд невірно вважав, що право на отримання грошової допомоги, передбачене 24 Закону України « Про наукову і науково-технічну діяльність», виникає саме при звільненні працівника з роботи, не врахувавши, що встановлена даною нормою грошова допомога є державною гарантією і пов`язується із наявністю підстав для призначення працівнику наукової пенсії.

Окрім того, колегія суддів погоджується із аргументами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про відсутність між сторонами трудових відносин, оскільки

- 6 -

правовідносини між сторонами виникли на підставі контракту № 7 від 30 серпня 2016 року, який є трудовим договором. А до цього моменту трудові відносини існували між позивачем ОСОБА_1 і Академією муніципального управління відповідно до укладеного у 2008 році за результатами конкурсу контракту, який продовжувався, що стверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача (т.1 а.с.60).

Це ж стосується висновків суду про те, що угода, укладена 01 квітня 2013 року між позивачем і Академією муніципального управління, не є трудовим договором в розумінні ст.21 КЗпП України, а відносини між ОСОБА_1 та Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського носили цивільно-правовий характер. Прийшовши до такого висновку суд не звернув уваги на зміст даної угоди, який полягає у тому, що за угодою за завданням ОСОБА_1 з метою якісної підготовки здобувачів вищої освіти, надає послуги з викладання навчальних дисциплін відповідно до державних стандартів якості освіти з метою забезпечення підготовки спеціалістів відповідного рівня кваліфікації в кількості 42 годин згідно навчального плану; здійснення організаційно-методичної роботи в межах вказаного курсу.

Очевидно та поза всяким розумним сумнівом зміст даної угоди свідчить про її трудовий характер, оскільки стосується виконання позивачем трудових обов`язків у межах займаної ним посади, виконуваної робоити та вченого ступеня.

Суд наведені обставини не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення грошової допомоги, а також до помилкових висновків стосовно інших вимог.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні грошової допомоги не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в цій частині, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зі 2008 року перебував у трудових відносинах із Академією муніципального управління, обіймаючи посаду доцента кафедри автоматичного управління технологічними процесами, яка відноситься до Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації.

За змістом ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13

- 7 -

грудня 1991 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога у розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому КМ України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років.

26 січня 2011 року ОСОБА_1 призначена наукова пенсія за віком відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», що стверджується довідкою ПФУ (т.1 а.с.61).

Правонаступником Академії муніципального управління згідно розпорядження КМ України № 694-р від 27 вересня 2016 року «Про реорганізацію Академії муніципального управління» є відповідач.

Отже, у зв`язку із виходом на пенсію у позивача виникло право на отримання встановленої законом грошової допомоги у розмірі шести місячних посадових окладів, яка виплачена не була, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача і необхідність їх захисту шляхом стягнення вказаної допомоги із відповідача. При цьому колегія суддів бере до уваги вказаний позивачем розмір допомоги у сумі 23648,10 грн., якийобрахований позивачем із його заробітку станом на січень 2011 року і не спростований відповідачем.

Щодо вимог позивача про стягнення на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат за прострочення виплати грошової допомоги у розмірі 32899,59 грн. та 3% річних у розмірі 4905,85 грн. за період з 01 лютого 2011 року по 29 грудня 2017 року, то дані вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не грунтуються на законі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, де Верховний Суд України вказав, що приписи ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, в якій Велика Палата погодилася із вказаним вище висновком Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15, зазначивши, що припис ч.2 ст.625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (п.п.60.1, 60.2).

Відсутні також підстави для стягнення середнього заробітку з огляду на невиплату грошової допомоги з огляду на відсутність вини відповідача.

Згідно ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов`язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у діях роботодавця вини.

Аналогічні роз'яснення містить п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату

- 8 -

праці» згідно якого стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Встановлено, що право у позивача на отримання грошової допомоги виникло у січні 2011 року, тобто за 6 років до прийняття його на роботу до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, який не знав і не міг знати про невиплату за шість років до цього допомоги. Окрім того, встановлена відсутність будь-яких документів щодо невиплати позивачу вказаної грошової допомоги, які б передавалися відповідачу комісією з ліквідації Академії муніципального управління, що у совю чергу свідчить про вісутність вини відповідача.

Окрім того, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати допомоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Наведена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (зареєстрований у МЮ України 27 січня 2004 року за № 114/8713).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції, зокрема суми одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами, включаючи грошову допомогу науковим і науково-педагогічним працівникам за рахунок коштів підприємства не належать до фонду оплати праці (п.3.6 Інструкції).

Отже, виплата грошової допомоги при виході на наукову пенсію за рахунок коштів підприємства, не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у

- 9 -

постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (п.34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (п.60); від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п.53).

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що наведена грошова допомога має разовий характер, а тому до такої виплати згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц).

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність підстав для виплати позивачу грошової допомоги, оскільки останнього не було звільнено з роботи при виході на пенсію, що виключає виплату допомоги, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Аналіз змісту ст.24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) дає підстави для висновку, що встановлена даною нормою грошова допомога у розмірі шести місячних посадових окладів є державною гарантією і пов`язується із набуттям працівником права на отримання наукової пенсії, а не у зв`язку із звільненням його з роботи, як помилково вважає відповідач.

Аналогічна правова позиція про те, що грошова допомога при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника є державною гарантією наукових працівників, яка встановлена законом, міститься у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року № 640/17461/15-ц.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про порушення позивачем тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки грошова допомога при виході на пенсію не належить до фонду оплати праці не грунтуються на законі.

Згідно положень ч.1 ст.233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до держаних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Разом з тим у ч.2 цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч.2 ст.233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (правова позиція Верховного Суду України у постаннові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 ркоу № 8-рп/2013 вказується, що «у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».

- 10 -

Аналогічний по суті висновок було зроблено і Верховним Судом України у постанові від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17 де вказано, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Обов'язок роботодавця провести розрахунок при звільненні, який включає проведення усіх виплат, а відтак строком не обмежено.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на те, що Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського не може бути відповідачем за даним позовом, оскільки на виконання наказу МОН України № 1254 від 19 жовтня 2016 року «Про реорганізацію Академії муніципального управління шляхом приєднання до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського», згідно якого було створено комісію з реорганізації, до якої перейшли усі повноваження щодо управління справами Академії, надумані і безпідставні.

По-перше, як вище вказувалося розпорядженням КМ України № 694-р від 27 вересня 2016 року «Про реорганізацію Академії муніципального управління» реорганізовано Академію муніципального управління шляхом її приєднання до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, який визначено правонаступником Академії(п.2 розпорядження КМУ). Вказане розпорядження КМ України є чинним, а отже до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського як правонаступника з моменту прийняття цієї постанови перейшли усі права та обов`язки Академії муніципального управління незалежно від того чи припинена Академія у розумінні положень ст.ст.104, 105 ЦК України. Підтвердженням чого є прийняття відповідачем на роботу позивача за укладеним з Академією контрактом без припинення останньої як юридичної особи.

По-друге, такі доводи суперечать положенням ч.4 ст.36 КзпПУ, який регламентує, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

По-третє, такі доводи суперечать ч.1 ст.104 ЦК України, згідно якої юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Щодо вимог позивача в частині стягнення суми інфляційної компенсації невиплаченої своєчасно частини заробітної плати в розмірі 5861,73 грн. за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2016 року та суму інфляційної компенсації суми 5861,73 грн. за період з 01 жовтня 2016 року по 29 грудня 2017 року в розмірі 1135,80 грн., а також суми заборгованості за трудовою угодою від 01 квітня 2013 року в розмірі 1344 грн. та суму інфляційної компенсації за весь час прострочення виплати вказаного грошового боргу за трудовою угодою від 01 квітня 2013 року за період з 01 липня 2013 року по 29 грудня 2017 року, що складає 1738,55 грн., то суд правильно відмовив у їх задоволеннні.

При цьому колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо відсутності між сторонами трудових відносин не призвела до неправильного вирішення спору.

Наведені вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволенння з огляду на їх необгрунтованість.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним

- 11 -

органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості з виплати заробітної плати, а долучені до позову розрахункові листи не є належними і достатніми доказами, які можуть свідчити про наявність заборгованості Академії муніципального управління перед позивачем, оскільки не відносяться до офіційних документів, так як в них відсутня інформація, хто і коли їх видавав, яка посадова особа їх склала та несе за них відповідальність.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні сум інфляційної компенсації невиплаченого заробітку, безпідставно пославшись на усну заяву відповідача про відсутність в архівних документах Академії муніципального управління, зокрема в розрахункових відомостях за 2015-2017 роки, будь-якої заборгованості із виплати йому заробітку, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Заперечуючи проти позову, відповідач надав суду належним чином завірені копії архівних відомостей з нарахування та виплати позивачу заробітної плати в Академії муніципального управління, зокрема розрахункових відомостей за 2015-2016 роки, з яких вбачається відсутність будь-якої заборгованості по заробітку перед позивачем, в тому числі виникнення та існування такої заборгованості до вересня 2016 року.

Отже, посилання позивача на те, що висновок суду про відмову у позові у вказаній частині грунтується на усних заявах відповідача безпідставні.

Також, суд першої інстанції вірно відхилив надані позивачем докази про існування заборгованості у вигляді розрахункових листів, як неналежні та недопустимі докази.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Посилаючись на вказані вище обставини позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували навність заборгованості перед ним по заробітку з боку Академії у 2014-2016 роках.

Зокрема, розрахункові листи, які позивач додав до позову, являють собою ксерокопії

- 12 -

аркушів паперу із надрукованим текстом. При цьому вони не містять відомостей про особу (осіб), яка їх склала, відсутній підпис такої особи, її прізвище та посада, що б давало можливітсь ідентифікувати її на предмет достовірності. А зміст цих розрахункових листів суперечить наданим відповідачем архівним відомостям, належним чином посвідченим.

Це ж стосується посилань позивача на виконане педнавантаження за внутрішнім сумісництвом в обсязі 42 години з керівництва і приймання захисту курсових робіт на підставі угоди, укладеної 01 квітня 2013 року між ним і Академією, та наявність за цією угодою заборгованості, які є бездоказовими.

На підтвердження таких доводів позивачем надано трудову угоду від 01 квітня 2013 року, яка від імені Академії підписана ОСОБА_2 , посадове становище якого не зазначено, як і відсутні будь-які посилання на наявність у нього повноважень на підписання такої угоди. Окрім того, як вбачається із бланку цієї трудової угоди, вона не затверджена ректором Академії муніципального управління.

Це ж стосується акту виконаних робіт, який не затверджений ректором Академії муніципального управління, та взагалі не містить прізвища особи, яка його підписала від імені Академії, що унеможливлює її ідентифікацію та відповідальність.

За таких обстаивн суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про недоведеність факту існування заборгованості Академії по заробітку перед позивачем.

Доводи позивача про неналежну оцінку доказів, зокрема що суд не взяв до уваги його заяву від 16 лютого 2015 року з вимогою виплати та банківськи виплати по надходженням від Академії, довідку Пенсійного фонду ОК-7, які на думку позивача підтверджують факт існування і погашення боргу, необгрунтовані. Заява позивача свідчить лише про наявність його претензій до Академії і ніяким чином не підтверджує їх обгрунтованість, в тому числі не підтверджує фактичне існування боргу. Банківські виплати і довідка ПФУ підтверджують лише розмір окремих виплат і не є належними, допустимими і достатніми доказами існування боргу.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом не взяті до уваги рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 та висновки Верховного Суду України і Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів щодо стягнення сум індексації заробітку незалежно чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат, не мають правового значення, оскільки судом відмовлено у позові в цій частині з підстав недоведеності існуванння боргу по заробітку перед позивачем, а не з підстав відсутності права на індексацію.

З урахуванням висновків суду першої інстанції про недоведеносість вимог позивача щодо наявності боргу по заробітку суд вірно відмовив у стягненні індексації та середнього заробітку за затримку розрахунку, як похідних вимог від основних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при частковому задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок

- 13 -

щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Згідно ст.141 ЦПК України апеляційний суд покладає витрати позивача по оплату судового збору на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року в частині відмови у стягненні грошової допомоги при скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського (місцезнаходження: 01042, м.Київ, вул.Д.Маккейна 33, ) на користь ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )грошову допомогу у розмірі 23648 гривень 10 коп.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського (місцезнаходження: 01042, м.Київ, вул.Д.Маккейна 33, ) на користь ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )судовий збір у розмірі 320 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: