ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року

м. Харків

справа № 638/2163/20

провадження №22-ц/818/776/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач Фірми «.Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Фірми «.Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 26.02.2021, постановлене у складі судді Штих Т.В.

установив:

Відповідно до ухвали суду від 23 листопада 2020 року позовна заява Фірми «.Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 залишена без розгляду.

23 листопада 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 та просив стягнути з позивача на його користь суму десять тисяч гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Заяву обґрунтовано тим що,13.08.2019 між ОСОБА_2 та адвокатом Мудраченко І.В. який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4846 від 26 липня 2017 року було укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до розрахунку вартості наданої правової допомоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача 10 000 грн.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 26.02.2021 заяву відповідача було задоволено.

Рішення суду мотивовано тим що, вартість наданої правової та професійної правничої допомоги підтверджується доданими до даної заяви документами у повному обсязі.

Не погодившись з додатковим рішенням, представник Фірми «.Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, в якому відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим що, компенсація здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, у разі закриття провадження у справі можливо лише за умови необґрунтованих дій позивача. В мотивувальній частині свого рішення суд не обґрунтував та не навів мотивів з яких він виходив задовольняючи заяву про стягнення судових витрат с позивача, заявником не було надано доказів здійснення необґрунтованих дій позивачем. Оскільки саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтованість дій позивача. Відповідно підстави для задоволення заяви відповідача відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Так, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року позовну заяву фірми « Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без розгляду ( а.с. 192).

Відповідачем 23.11.2020 року до суду подана заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, про що просив ухвалити додаткове рішення ( а.с.182).

Як вбачається зі змісту заяви про ухвалення додаткового рішення, відповідач посилався на те, що після постановлення судом ухвали про залишення позову фірми « Т.М.М.» у формі ТОВ до нього, відповідно до умов договору від 26.10.2019, в нього виник обов`язок з оплати отриманої від адвоката Мудраченко І.В. правничої допомоги в розмірі 10 000 грн., яку він просить стягнути з позивача.

Згідно копії договору про надання правової допомоги укладеного між адвокатом Мудраченко І.В. та відповідачем ОСОБА_1 та доданого до нього копії акту про надання правової допомоги від 23.10.2019, адвокатом Мудраченко І.І. надано відповідачу правову допомогу в рамках справи № 638/2163/20, вартість якої складає 10 000, 00 грн . ( а.с. 187-190).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Тобто, відповідач має право на отримання компенсації здійснених ним судових витрат, лише у разі доведення ним необґрунтованих дій позивача під час судового розгляду, зловживанням позивачем чи представником процесуальними правами та, за умови подання стороною попереднього (орієнтованого) розрахунку сум судових витрат.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є у тому числі диспозитивність і неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Виходячи з аналізу змісту статті 13 ЦПК України, одним із аспектів принципу диспозитивності цивільного судочинства є розгляд справи судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог законодавства України, і в межах заявлених нею вимог.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні користуватися процесуальними правами добросовісно; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Таким чином, законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов у вказаній редакції ЦПК України, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Таким чином, суд не може уважати, що саме по собі звернення з позовом свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

При цьому пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із частинами першої і другої статті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави;суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

А у частині першій статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Варто також зазначити, що згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 року, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивачаумисні таякий ступінь його вини і чим це підтверджується.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заявником ОСОБА_1 не доведено факт необґрунтованих дій позивача, відсутні будь-які посилання на недобросовісну поведінку позивача, а лише формально перелічує підстави подання такої заяви.

При цьому слід зазначити, що, відкриваючи провадження у цій цивільній справі та, приймаючи до провадження позовну заяву та залишаючи позов без розгляду, суд не висловлював жодних зауважень щодо безпідставності та штучності поданого позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія уважає, що підстави для ухвалення додаткового рішення у вищезазначеній справі були відсутні, оскільки доводи відповідача ОСОБА_1 щодо необґрунтованих дій позивача фірми « Т.М.М.» у формі ТОВ в не обґрунтовані належними доказами, а тому задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене судова колегія уважає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на належних і допустимих доказах у справі, суд їх дійшов без урахування підстав заяви відповідача, норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, судова колегія задовольняє апеляційну скаргу Фірми «.Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю на додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 26.02.2021, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 391 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фірми «.Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 26.02.2021 скасувати, ухвалити нову постанову.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат відповідача на правову допомогу по цивільній справі Фірми «.Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук