Справа № 639/113/22
Провадження № 2-з/639/7/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Труханович В.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора про визнання особи такою, що постійно не проживала із спадкоємцем на час відкриття спадщини та не прийняла спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову по подання позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора про визнання особи такою, що постійно не проживала із спадкоємцем на час відкриття спадщини та не прийняла спадщину за законом, відповідно до якої вона просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Другій Харківській міській нотаріальній конторі вчиняти дії, пов`язані з видачею свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові, до вирішення справи по суті.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 30 січня 2016 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис під №22.

12 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_3 59/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями номер АДРЕСА_1 . Даний правочин підтверджується договором дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. Копія договору дарування додається.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що 21 грудня 2020 року Новобаварським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було складено відповідний актовий запис під №13.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить 59/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями номер АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору дарування.

За життя ОСОБА_3 не залишив заповіту, а отже після його смерті залишилися спадкоємці за законом.

Після смерті чоловіка в першій черзі на спадкування за законом є його дружина, тобто заявниця ОСОБА_1 , двоє його малолітніх дітей, ОСОБА_3 2016 р.н., та ОСОБА_6 2018 р.н., а також батько спадкодавця ОСОБА_2 та мати ОСОБА_7

ОСОБА_1 у встановлений законом строк, звернулася до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини нею та її малолітніми дітьми, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після заведення спадкової справи, мати спадкодавця, ОСОБА_7 звернулась до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини.

Батько, ОСОБА_2 , який зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, до нотаріуса не звертався.

ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем ОСОБА_3 , однак протягом останніх 15 років ОСОБА_2 проживає зі своєю сім`єю за адресою АДРЕСА_2 .

Встановити факт того, що ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем, але фактично не проживав разом з ним на день його смерті, можливо тільки в судовому порядку.

Враховуючи, що вчинення Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою дій пов`язаних з видачею свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 до розгляду справи по суті може ускладнити розгляд цивільної справи та виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог позивача, а тому вважає за необхідне вжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом заборони Другій Харківській міській державній нотаріальній конторі вчиняти дії пов`язані з видачею свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові до набрання рішенням законної сили.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про забезпечення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за змістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Так, з матеріалів заяви про забезпечення позову вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 , є його дружина, ОСОБА_1 , двоє його малолітніх дітей, ОСОБА_3 2016 р.н., та ОСОБА_6 2018 р.н., а також батько спадкодавця ОСОБА_2 та мати ОСОБА_7 .

В строк передбачений ст. 1270 ЦК України ОСОБА_1 звернулась до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Мати спадкодавця, ОСОБА_7 звернулась до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини.

Батько, ОСОБА_2 , який зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, але фактично не проживав разом з ним на день його смерті, до нотаріуса не звертався.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з огляду на те, що між сторонами дійсно виник спір щодо визнання права на спадщину, існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а також з метою захисту прав заявника, суд приходить до висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом заборони Другій Харківській міській нотаріальній конторі вчиняти дії, пов`язані з видачею свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові, до вирішення справи по суті.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора про визнання особи такою, що постійно не проживала із спадкоємцем на час відкриття спадщини та не прийняла спадщину за законом підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 153, 159 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора, про визнання особи такою, що постійно не проживала із спадкоємцем на час відкриття спадщини та не прийняла спадщину за законом задовольнити.

Заборони приватному нотаріусу Другій Харківській міській нотаріальній конторі вчиняти дії, пов`язані з видачею свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові, до вирішення справи по суті.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову, а інакше у відповідності до ч. 13 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову будуть скасовані.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повний текст ухвали складено 17.01.2022.

Строк пред`явлення до виконання три роки.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Боржник: Друга Харківська державна нотаріальна контора, , місцезнаходження, м. Харків, вул. Озерянська, б. 6.

Суддя В.В. Труханович