КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/975/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

УСТАНОВИВ:

у вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 910 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 31.05.2012 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 280000,00 грн., що еквівалентно 35 000,00 дол. США зі строком повернення до 31.05.2016 року, що підтверджується розпискою. Однак, в передбачені строки відповідач борг не повернув. Позивач вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак, останній відмовляється від свого обов`язку повернути позичені кошти, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просив суд стягнути із відповідача на користь позивача кошти за договором позики в примусовому порядку.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2018 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2018 року було скасовано та прийнято постанову про направлення справи на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва за встановленою підсудністю.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 05.02.2019 року, справу було прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Не погоджуючись із позовом, у жовтні 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 235, 1130, 1131 ЦК України, просив суд визнати недійсним договір позики, укладений 31.05.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначав, що заперечує наявність між ним та ОСОБА_2 відносин позики або будь-яких інших договірних відносин. Договір позики між ними не укладався, грошові кошти не передавались, що підтверджується Висновком спеціаліста поліграфолога від 07.10.2019 року за результатами психофізіологічного дослідження з використанням поліграфа. Крім того, ОСОБА_1 , вказував, що сторони планували здійснювати і здійснювали підприємницьку діяльність, в межах якої ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання фінансувати та частково фінансував діяльність кав`ярні, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначав також, що факт складення позивачем Розписки №2, враховуючи наявність між сторонами правовідносин про спільну діяльність, свідчить про удаваність так званого договору позики від 31.05.2012 року з метою приховання договору про спільну діяльність між позивачем, відповідачем та їхніми бізнес-партнерами ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ).

Вказане підтверджується також іншими доказами, зокрема довіреністю, підписаною 29.05.2012 року, від ФОП ОСОБА_4 на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , якою позивача та відповідача було уповноважено представляти інтереси ФОП ОСОБА_4 як фізичної особи - підприємця.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.09.2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 31.05.2012 року в розмірі 910 000 (дев`ятсот десять тисяч) грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через свого представника Дяченка І.В. , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції не встановив, чи дійсно мала місце передача грошових коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Крім того, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги заперечення відповідача про те, що ОСОБА_2 , не має правових підстав заявляти вимоги про стягнення 910 000, 00 гривень, що еквівалентно 35 000,00 доларів США, так як в розписці сума позики значиться у національній валюті України.

Звертає увагу на правову позицію ВСУ, висловлену в постанові від 11 листопада 2014 року у справі №6-1967цс15, згідно якої розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Апелянт зазначає також, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення між сторонами договору позики в письмовій формі відповідно до положень ч. 1 статті 1047 ЦК України, а розписка сама по собі не є договором позики, укладеним в письмовій формі.

Посилається також на те, що вирішуючи даний спір. Суд першої інстанції не взяв до уваги та не дав належної оцінки наступним доказам:

- висновку спеціаліста-поліграфолога від 07.10.2019 p., відповідно до якого «показання ОСОБА_1 , про те, що у відповідності до розписки від 2012 року, він не брав борг грошові кошти в сумі 35 000 доларів США від ОСОБА_2 , є достовірними»;

- роздруківки електронних листів ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з вкладенням до листа, що датовані в період з 06.12.2012 року по 13.05.2013 року, та з яких вбачається, що ОСОБА_2 надавав відповідачу інформацію та звіти по фактично понесеним позивачем витратам, спрямованим на забезпечення діяльності кав`ярні;

- довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснощок Л.М., зареєстрованої в реєстрі під № 893, відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважив позивача бути його представником з питань, пов`язаних з ним, як суб`єктом підприємницької діяльності;

- свідченнямдопитаних у судовому засіданні свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_6. ОСОБА_7, ОСОБА_14 , що підтвердили факт участі ОСОБА_2 у спільному бізнесі з ОСОБА_1

- показаннямОСОБА_1 , допитаного в якості свідка, які свідчать про те, що позивач приймав активну участь в управлінні та фінансуванні спільного бізнесу з відповідачем шляхом оплати ОСОБА_2 поточних витрат, пов`язаних з господарською діяльністю кав`ярні, яка була розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до положень частини 3 статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Дяченко І.В. підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвокат Кухаревський Є.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 за первісним позовом, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 отримав зазначену в договорі (розписці) грошову суму та у визначений в договорі позики строк (до 31.05.2012 року) отримані грошові кошти не повернув. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 235 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності між сторонами договірних відносини позики, не отримання грошових коштів за договором, а також щодо існування між сторонами інших правовідносин, аніж договір позики.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2012 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який було оформлено письмовою розпискою, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 кошти в борг в сумі 280000,00 грн. (еквівалент 35 000,00 дол. США). Суму боргу ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 31.05.2016 р.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідностатті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Надаючи оцінку дослідженим у справі доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з договору позики, оскільки спірна розписка підтверджує факт передачі коштів у борг, доказів на спростування якого відповідачем не надано. Зобов`язання повернути у визначений строк суму боргу, факт власноручного написання тексту розписки і її підписання відповідач не заперечував, розписка знаходиться у позивача, доказів неправомірного володіння нею не було надано, що свідчить про отримання відповідачем ОСОБА_1 коштів від позивача ОСОБА_2 та про те, що борг не повернуто.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доводи апелянта щодо відсутності правових підстав у ОСОБА_2 заявляти вимоги про стягнення 910 000, 00 гривень, що еквівалентно 35 000,00 доларів США, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 910 000,00 гривень, ОСОБА_2 не навів розрахунку суми заборгованості, не зазначив даних щодо офіційного курсу національної валюти України - гривні до долару США та дати, на яку здійснено розрахунок.

В той же час, згідно даних відкритого інтернет-ресурсу https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=13.01.2022&period=daily згідно офіційного курсу НБУ, станом на день звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом (15.09.2017 року), курс національної валюти України гривні до 100 доларів США становив 2616,20.

З урахуванням вказаного курсу валют, еквівалент 35 000,00 доларів США гривень станом на 15 вересня 2017 року становив 915 600,00 гривень (35000х26,16).

З огляду на те, що позивачем ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в твердій сумі - 910 000,00 гривень, суд першої інстанції, дотримуючись принципу диспозитивності судового розгляду та не виходячи за межі заявлених позовних вимог, вірно дійшов висновку про задоволення вимог у визначеному позивачем розмірі.

Колегія суддів апеляційного суду також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині невідповідності висновків суду про не доведення вимог за зустрічним позовом наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Згідно вимог ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Таким чином, заявляючи позов на підставі ст.235 ЦК України, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в статті 203 ЦК України.

За своєю правовою природою принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві засновано на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей суду та сторін. При цьому принцип змагальності сторін взаємопов`язаний із принципами диспозитивності цивільного судочинства та незалежності суду. Суд досліджує та оцінює надані учасниками справи або витребувані за їх клопотання докази, але, за загальним правилом, збирання доказів не є обов`язком суду (статті 2, 12, 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Отже, звертаючись з позовом про визнання правочину удаваним і визнання фактично вчиненого правочину недійсним, позивач має обґрунтувати, з яких підстав спірний правочин є удаваним, та довести невідповідність фактично вчиненого (реального) правочину нормам права.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір позики, посилаючись на те, що він не укладав з ОСОБА_2 договору позики, натомість сторони планували здійснювати та здійснювали підприємницьку діяльність, у зв`язку із чим між сторонами існували правовідносини, які регулюються нормами статей 1130 та 1131 ЦК України, що свідчить про удаваність договору позики від 31.05.2012 року.

За правилом статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

В той же час, ОСОБА_1 доказів на підтвердження факту укладення між сторонами письмового договору про спільну діяльністьдо суду не подано.

Надаючи оцінку висновку за результатами дослідження з використанням поліграфа від 07.10.2019 року, складеного спеціалістом-поліграфологом Шкляренком В.М., який за посиланням ОСОБА_1 підтверджує факт неотримання ним коштів, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що вказаний висновок спеціаліста не може бути взятий судом до уваги

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Надане позивачем за зустрічним позовом дослідження не відповідає вимогам закону, оскільки експерт Шкляренко В.М. , який його проводив, не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також вказаний експерт не входить до Реєстру судових експертів, не має свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, а тому зазначений документ не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні статей 76-80 ЦПК України.

Щодо інших доказів, поданий ОСОБА_1 разом із зустрічним позовом, таких як роздруківки електронних листів ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , нотаріальної довіреності виданої ОСОБА_4 , а також пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , вони не спростовують факту отримання відповідачем грошових коштів за договором позики, якій підтверджується наявною в матеріалах справи письмовою розпискою відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК Українинеобхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 січня 2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.