ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/646/22 Справа № 180/821/21 Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат»

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 8 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду, з позовом до АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди. Позивачі вважають, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці ОСОБА_3 загинув під час виконання своїх трудових обов`язків, отримавши ушкодження здоров`я несумісні з життям. Розмір моральної шкоди вони оцінюють в сумі по 300 000 грн. кожній, яку просять стягнути з відповідача (а.с.1-3).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок, з утриманням податку та обов`язкових платежів. Стягнуто з АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 в відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок, з утриманням податку та обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судового збору (а.с.51-54).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили змінити рішення суду в частині розміру стягнутої суми відшкодування моральної шкоди, збільшивши розмір з 200 000 грн до 300 000 грн. на кожну, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправомірно занижено суму відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів (а.с.57-59).

Не погодившись із рішенням суду, АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції, скасувати та відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.60-62).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1 , виданого 01 се6рпня 1970 року міським відділом ЗАГС м. Марганець Дніпропетровської області, актовий запис № 265, а позивач ОСОБА_2 є його донькою, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1972 року міським відділом ЗАГС м. Марганець Дніпропетровської області, актовий запис № 265.

Чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Марганецьким гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником якого на даний час являється АТ "Марганецький ГЗК"

Під час роботи на даному підприємстві, а саме: 05 лютого 1987 року з ОСОБА_3 стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, обумовлений умовами в яких він працював, що підтверджується Актом про нещасний випадок на виробництві №2/14.

За даним нещасним випадком складено акт про нещасний випадок на виробництві №2/14 від 06 лютого 1987 року.

В наслідок отриманої виробничої травми ОСОБА_3 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого 06 лютого 1987 року Марганецьким ЗАГСОМ, актовий запис № 72.

Виходячи з акту № 2/14 про нещасний випадок на виробництві від 06 лютого 1987 року, який стався 05 лютого 1987 року, суд прийшов до висновку про те, що у зв`язку з небезпечними умовами праці, низьким рівнем техніки безпеки, чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько позивачки ОСОБА_2 отримав виробничу травму несумісну з життям. Згідно акту причиною нещасного випадку є невідповідність паспорта управління покрівлею кріплення очисної заходки гірничо-геологічним умовам, порушення правил кріплення заходки, виконання робіт під оголеною кровлею очисної заходки, низька виробнича дисципліна серед робочих.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що враховуючи глибину моральних та душевних страждань, перенесених у зв`язку зі смертю чоловіка та батька, вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, інших обставин справи, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів, кожної окремо, в рахунок відшкодування моральної шкоди суму по 200000 грн. кожній, з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, завданої смертю чоловіка та батька на виробництві, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди позивачам мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено за заподіяння моральної шкоди.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», a розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачам шкоду, завдану смертю чоловіка та батька, на АТ Марганецький ГЗК.

Вказані підстави відповідальності АТ Марганецький ГЗК за моральну шкоду, спричинену внаслідок загибелі ОСОБА_3 , судом першої інстанції встановлені в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Посилання відповідача на те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою батька, не можуть бути прийняті до уваги. На думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачів, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини чоловіка та батька та залишилися без його піклування, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках.

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача втрата життєвих зв`язків позивачів з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачці.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн., суд виходив того, що сам факт загибелі ОСОБА_3 беззаперечно свідчить про те, що його дружина та донька, відчувають від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. Вони втратили близьку людину і таку втрату не можливо відновити, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, суд дійшов висновку, що сума компенсації моральної шкоди повинна складати 200 000,00 грн. на кожного з позивачів, оскільки заявлена у позові сума у розмірі 300 000,00 грн. не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачам шкоди.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України)./

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачів, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг, як позивачів, так і відповідача, про те, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю на виробництві, адже таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року,колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 213/4098/18 від 29 листопада 2019 року дійшов наступного висновку. Так, залишаючи без змін касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», касаційний суд зазначив про те, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на роботодавця - ПрАТ «ІнГЗК» обов`язку з відшкодування позивачці, як дочці загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві працівника відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 червня 2019 року (справа № 212/2904/17) та у постанові від 15 травня 2019 року (справа № № 212/7779/17).

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги зазначенні доводи відповідача.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: