Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2022 р. Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т.В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,-

У С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визначити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Виділити їй житлову кімнату літ.4 (площею 16,1 кв.м); у користуванні ОСОБА_2 залишити житлову кімнату літ.2 (площею 8,9 кв.м); в загальному користуванні залишити -коридор літ.1 (площею 3,8 кв.м), частку коридору літ.3 (площею 2,1 кв.м), туалет літ.5 (площею 2 кв.м), ванну кімнату літ.6 (площею 5,6 кв.м), частину коридору літ.8 (площею 6,3 кв.м), крильце літ.а, вбиральню літ.В-1, замощення літ.1, 1/2 частину огорожі.

Також просила стягнути на її користь з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати за надання професійної правничої допомоги.

Мотивувала тим, що з 11.05.2012 року є зареєстрованою, постійно проживає по теперішній час у 41/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Частка даного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком дочки позивачки - ОСОБА_3 . За спільне сімейне життя дочки з відповідачем до реєстрації шлюбу та домовленістю, позивачка продала свій будинок та віддала усі свої заощадження ОСОБА_2 для проведення реконструкції спірного будинку та проведення капітального ремонту. Зазначила, що за домовленістю про спільне мешкання, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали від неї грошові кошти, за які провели реконструкцію спірного будинку, зробили капітальній ремонт з окремим входом до нього, придбали та встановили нове газове обладнання, вікна, двері. Згодом, у зв`язку із припиненням сімейних відносин з дочкою, відповідач ОСОБА_2 почав погрожувати та виганяти з будинку.

Позивачка є людиною похилого віку (84 роки), має хронічні захворювання, страждає високим тиском, дуже хвилюється після таких розмов та дій відповідача, які сприймає як такі, що можуть реалізуватись, оскільки іншого житла не має. У спірній 41/100 частці будинку АДРЕСА_1 проживає сама. З 2012 року по теперішній час самостійно утримує будинок та сплачує комунальні послуги. При цьому, відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою своєї реєстрації - АДРЕСА_2 , тобто має інше житло. На пропозиції врегулювати даний спір мирним шляхом, визначивши порядок користування спірною часткою будинку, відповідач категорично відмовляється.

На підставі викладеного, просить встановити вищенаведений порядок користування 41/100 частки житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про виселення ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказав, що на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області №2-26/2010 від 01.04.2010 року про визнання права власності на самовільно зведені побудови, виділ частки будинку в натурі, розподіл та переобладнання будинку, є власником 41/100 частини будинку АДРЕСА_1 . Власником іншої частини зазначеного будинку (59/100 частини) є його колишня дружина ОСОБА_4 , з якою він перебував у шлюбі до шлюбу із ОСОБА_3 . Ним проведено ремонтні роботи, після чого кожна з частин будинку є окремим самостійним об`єктом нерухомого майна, з окремими комунікаціями та входами до будинку. В листопаді 2010 року уклав шлюб з ОСОБА_3 , стали проживати у належній їй кв. АДРЕСА_3 . На її прохання, надав згоду, щоб ОСОБА_1 переїхала ближче та проживала у належній йому частині будинку. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 продовжує проживати в спірному будинку.

На теперішній час у нього нова родина, вони з дружиною бажають жити у належному йому на праві власності будинку. Однак через проживання в ньому сторонньої людини, це не є можливим. Добровільно виїхати з будинку відповідачка відмовляється.

На підставі викладеного просив виселити ОСОБА_1 з 41/100 частини будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути на його користь з відповідачки судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Ухвалою суду від 16.04.2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення було прийнято, а цивільні справи за первісним та зустрічним позовами - об`єднано.

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила обставини зазначені у позові. Уточнила, що за пропозицією на той час зятя вона переїхала на постійне місце проживання до спірного житла, домовленість про постійне її проживання була усною, будь яких письмових угод з цього приводу не укладалось. Власний будинок продала за 10000 доларів США, та усі кошти віддала зятеві для здійснення ремонтних робіт в належній йому частині будинку АДРЕСА_1 . Також в неї були заощадження отримані від продажу трикімнатної квартири в іншому місті. Кошти в розмірі 10000 доларів США вона також віддала дочці з зятем, які на теперішній час розлучились та останній почав вимагати звільнити житло. В той час як, ані дочка, ані відповідач жодного дня у спірному будинку не проживали, весь цей час, починаючи з 2012 року проживає лише вона. У дочки є власне житло, яке вона придбала до шлюбу з ОСОБА_2 , де вона і проживає. ОСОБА_2 у спірному будинку не зареєстрований, має інше житло, в якому фактично проживає та є зареєстрованим, тому ключі від будинку вона йому передавати не згодна, до спірного домоволодіння не пускає. Правовстановлюючі документи на дім знаходяться у дочки, ОСОБА_2 просив їх повернути, через що приходив та дійсно викликав поліцію.

Позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала, вказуючи на відсутність підстав для їх задоволення.

Представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 10.12.2020 року та ордеру серії ДН №004480 від 26.03.2021 року, зазначила, що вселення, реєстрація та проживання ОСОБА_1 у частині спірного будинку відбувались за згодою ОСОБА_2 . Протягом більше 8 років вона проживає у будинку як член сім`ї відповідача. З моменту реєстрації по теперішній час власним коштом здійснювала проведення ремонту у будинку, оплату комунальних послуг, тощо. Іншого житла у ОСОБА_1 не має, руйнування або псування жилого приміщення з її боку не допускалось, навпаки, усі наявні в неї грошові кошти були вкладені у реконструкцію спірної частини будинку, його поліпшення і благоустрій.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений до нього позов не визнав, мотивуючи тим, що, особисто будь яких коштів від ОСОБА_1 не отримував, ніяких заощаджень вона йому не передавала, відповідних доказів з цього факту а також підтвердження витрат на виконання ремонтних робіт та поліпшення благоустрою в спірному житлі, позивачкою не надано. Разом з тим, 12.06.2012 року продав належну йому однокімнатну квартиру, розташовану у АДРЕСА_4 за 9000 доларів США, тобто мав особисті кошти, за які виконав незначну реконструкцію спірного житла. ОСОБА_1 продовжує проживати в належній йому частині будинку, добровільно його залишити відмовляється, ключі від будинку не передає, перешкоджає у можливості потрапити до нього та взяти необхідні речі (інструменти, тощо).

Дійсно, свого часу, на прохання ОСОБА_3 зареєстрував ОСОБА_1 у належному йому жилі, при цьому сплачував комунальні послуги до оформлення субсидії. Позивачка, протягом проживання у будинку, здійснювала додаткові ремонтні роботи з благоустрою, заперечень він не мав. Усі намагання вирішити спір мирним шляхом не призвели до позитивного результату, оскільки до вирішення справи у суді ОСОБА_3 відмовляється повернути оригінали правовстановлюючих документів, а ОСОБА_1 виїхати зі спірного житла та передати ключі від будинку.

ОСОБА_1 не є членом його сім`ї або колишніми власником цього майна, не є колишнім членом сім`ї попереднього власника, а також не є наймачем цього житла, відтак просив у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити, його позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , яка діє на підставі довіреності від 02.02.2021 року, у судовому засіданні підтримала позицію довірителя, зазначивши, що ОСОБА_2 , як єдиний власник нерухомого майна примусово позбавлений як права проживання у житловому будинку, так і у доступі до нього. Наразі ОСОБА_2 одружився, бажає проживати у належному йому на праві власності будинку разом зі своєю новою родиною. Інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як виселення ОСОБА_1 зі спірного житла, у даній ситуації немає, у зв`язку з чим ОСОБА_2 змушений звернутись з відповідним позовом до суду та таким чином захистити свої права на власність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що, на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01.04.2010 року, 41/100 частин будинку АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , інші 59/100 частин вказаного будинку належать ОСОБА_4 .

Дані відомості також підтверджуються витягом про державну реєстрацію прав МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №29708003 від 18.04.2011 року, копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 10.02.2011 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №242698269 від 02.02.2021 року.

Рішенням колегії Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради №92 від 27.09.2018 року існуючому об`єкту нерухомості - 41/100 частин будинку АДРЕСА_1 , надано іншу поштову адресу - АДРЕСА_1 .

За інформацією Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №10-13.07-0272 від 10.02.2021 року та копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 04.05.2012 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області, місцем реєстрації ОСОБА_1 з 11.05.2012 року по теперішній час є АДРЕСА_1 .

Довідкою про склад сім`ї №820 від 10.09.2020 року, виданої головою КСН «МКР «Курчатово», зафіксовано, що ОСОБА_1 одноособово проживає за адресою - АДРЕСА_1 .

АТ «КБ «Приватбанк» 04.02.2021 року надав відомості, що, за період з 01.01.2012 року по 04.02.2021 року ОСОБА_1 здійснила комунальні платежі за адресою АДРЕСА_1 , на загальну суму 18023,90 грн., перелік платежів додається.

З паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 11.11.1999 року Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області та довідки Відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №089-99.02-05580 від 05.02.1021 року, вбачається, що ОСОБА_2 з 23.07.1993 року по теперішній час зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 .

За договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є. за реєстраційним №824, ОСОБА_2 здійснив продаж належної йому однокімнатної квартири АДРЕСА_5 - 12.06.2020 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №248184258 від 15.03.2021 року, ОСОБА_7 , за договором купівлі-продажу №1-2050 від 27.10.2004 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_3 (загальною площею 53,6 кв.м, житловою площею 32,0 кв.м.).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що є співробітником ОСОБА_2 , мав намір придбати в нього частину будинку АДРЕСА_1 . Домовились подивитись об`єкт нерухомості. ОСОБА_2 пояснював, що тимчасово в належній йому частині будинку проживає його колишня теща, чи зареєстрована вона там він не вказував, ключів в нього не було. Зі слів ОСОБА_9 йому відомо, що той зробив в будинку каналізацію, встановив газовий котел, візуально з вулиці убачалось, що будинок є поштукатуреним, має дерев`яну огорожу. Приїхавши на місце, не змогли пройти до нього, оскільки колишня теща ОСОБА_2 їх не пустила, вказала, що той там ніхто, почала сваритись, поводила себе дуже агресивно, лаялась, проганяла їх. Під час їх візиту поліцію ніхто не викликав.

Свідок ОСОБА_10 , допитаний у судовому засіданні, вказав, що є знайомим ОСОБА_2 17.03.2021 року вони разом прийшли до будинку, ОСОБА_9 попросив відремонтувати велосипед, проте зайти у двір не змогли, хвіртка була перемотана цепком чи мотузкою. ОСОБА_2 пояснив, що будинок належить йому, але тимчасово проживає колишня теща. Зателефонувавши їй, він повідомив, що прийшов забрати велосипед. На що та відповіла, що пустить його у двір лише за рішенням суду, його речей в будинку нема, велосипед вкрали. ОСОБА_9 викликав працівників поліції, які зафіксували його звернення. Під час спілкування з поліцією теща з будинку не виходила. Чи проживав ОСОБА_2 в цьому будинку та чи знаходились там його речі, йому невідомо.

Надані свідком покази підтверджуються листом ВП №1 Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області від 18.03.2021 року. ОСОБА_2 повідомлено, що його звернення зареєстровано в журналі ЄО, №6329, за результатами розгляду ознак складу кримінального або адміністративного порушення не вбачається, наявні ознаки цивільно-правових відносин, спори з яких врегульовуються безпосередньо в суді за зверненням зацікавленої особи.

24.03.2021 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 в Приморському районному у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №79, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане повторно 30.03.2021 року.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

Отже, є очевидним, що на момент вселення у спірне майно, ОСОБА_1 , будучі матір`ю дружини ОСОБА_2 , вважала встановлені сімейні відносини, які склалися, постійними, не обмеженими у часі.

Про це свідчать й пояснення свідка ОСОБА_3 , яка вказала, що за час шлюбу з ОСОБА_2 , за спільною домовленістю, її мати продала власний будинок, а грошові кошти вирішено було вкласти у ремонті роботи належну чоловікові частину будинку АДРЕСА_1 . Умовою було постійне проживання ОСОБА_1 в ньому, на що ОСОБА_2 погодився та добровільно зареєстрував останню в спірному майні. Перебуваючи в шлюбі, спільно зробили капітальний ремонт, організаційними роботами займалась виключно вона сама. Будь яких домовленостей щодо придбання в подальшому окремого житла для матері не було, іншого житла вона не має, вклала у будинок свої власні кошти, косметичні ремонтні роботи проводила власними силами. Після розлучення, ОСОБА_2 почав наполегливо вимагати звільнення житла, виселяти ОСОБА_1 , на мирне врегулювання ситуації не погоджується. Забрати мати до себе вона можливості не має, оскільки проживає у двокімнатній квартирі, разом із дочкою та її родиною. Свого часу ОСОБА_2 добровільно надавав згоду на отримання субсидії щодо спірного майна, заперечень на оформлення її на ім`я ОСОБА_1 . Отримані ОСОБА_2 грошові кошти від продажу квартири у 2012 році, той витратив на лікування та поховання своїх батьків, при цьому сплачував ще й аліменти на утримання двох дітей. Правовстановлюючі документи на спірне житло зберігаються у неї особисто, повертати їх ОСОБА_2 вона наміру не має.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст.396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, зокрема, право користування, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Оскільки право на проживання в будинку ОСОБА_1 , як члена сім`ї власника, ОСОБА_12 оспорюється, то вона має право на його захист у встановленому законом порядку.

Разом з тим, суд, виходячи з відсутності правових підстав, відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права проживати у визначених нею конкретно кімнатах, оскільки, відповідно до ст.405 ЦК України житлове приміщення, яке остання має право займати, визначається його власником.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За частиною першою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Судом встановлено, та не спростовано відповідачем, що ОСОБА_1 вселилася та з 11.05.2012 року зареєстрована, у спірному будинку як член сім,ї та за згоди власника, постійно проживає понад дев`ять років, є людиною похилого віку (84 роки), руйнування або псування жилого приміщення з її боку не допускалось, самостійно сплачує комунальні послуги, створює поліпшення і благоустрій, тобто вона має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок на праві власності чи праві користування ОСОБА_1 не має. При цьому, останній проживає за адресою своєї реєстрації- АДРЕСА_2 , тобто має інше житло.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право ОСОБА_2 на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_1 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Згідно із ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для виселення відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 без надання іншого житла, а тому суд дійшов висновків щодо необґрунтованості позову та необхідності відмови у його задоволенні.

Будь яких вимог ОСОБА_2 щодо зобов`язання ОСОБА_1 надати йому ключі від спірного будинку та правовстановлюючі документи в суді не заявлялось.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263-265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст.ст.23, 321, 383, 391, 392,396,405 ЦК України, ст.ст.64,116, 150,156, 162 Житлового кодексу, суд-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Пустовойт