Ухвала

Іменем України

10 січня 2022 року

м. Київ

справа № 752/13918/19

провадження № 61-20653ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бута Олексія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_1 , приватного виконавця Кісельової Віталіни Володимирівни, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алешко Ірина Василівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акта про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва, припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. 31 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 25088, про стягнення з неї на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») грошових коштів у розмірі 156 518,15 доларів США; визнати недійсними електронні торги за лотом № 365309, проведені 23 серпня 2019 року Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ») за заявкою приватного виконавця Кісельової В. В. в межах виконавчого провадження № 59112951 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису; визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки, складений 03 вересня 2019 року приватним виконавцем Кісельовою В. В. в межах виконавчого провадження № 59112951; визнати недійсним свідоцтво № 1464, видане 06 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алешко І. В.; припинити право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний № 000) - квартиру АДРЕСА_1 , яке виникло у ОСОБА_1 на підставі свідоцтва, виданого 06 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алешко І. В., № 1464, та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на зазначений об`єкт нерухомого майна, здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алешко І. В., номер запису про право власності 33114809.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. було вчинено виконавчий напис № 25088 про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») заборгованості в розмірі 156 518,15 доларів США. Оскаржуваний виконавчий напис вчинено на підставі договору, який нотаріально не посвідчений. Крім того, зазначений виконавчий напис вчинено поза межами позовної давності та на підставі документів, не передбачених переліком документів, на підставі яких вчиняються виконавчі написи. Наслідком визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, є визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акта про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва, а також припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд вказав на правомірність вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. 31 жовтня 2017 року виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» грошових коштів у розмірі 156 518,15 доларів США. Враховуючи, що виконавчий напис не визнаний таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність позовних вимог про визнання електронних торгів недійсними.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року скасовано і направлено справу за встановленою законом підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції 24 червня 2021 року АТ «Альфа-Банк» заявило, що справа не підсудна Голосіївському районному суду міста Києва, оскільки спір стосується нерухомого майна, розташованого в Шевченківському районі міста Києва. В рішенні суд першої інстанції зазначив, що розгляд вимоги, яка стосується нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , належить до територіальної підсудності Шевченківського районного суду міста Києва, однак розглянув справу по суті. Отже, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 378 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для скасування судового рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

20 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бут О. В. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 подала заяву про зміну предмета позову від 29 квітня 2021 року з порушенням норм ЦПК України, зокрема не направила її учасникам справи. Крім цього, 03 грудня 2019 року ОСОБА_2 вже зверталася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним та скасування акта приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, скасування свідоцтва та рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року за вказаною позовною заявою було відкрито провадження у справі. Апеляційний суд не взяв до уваги того факту, що позовна заява ОСОБА_2 з доповненими вимогами, була подана з порушенням вимог ЦПК України. При цьому в оскаржуваному судовому рішенні апеляційним судом не враховано правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 21 грудня 2019 року у справі № 922/2485/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 202/1698/17. Також у касаційній скарзі зазначено: «Окремо хочемо звернути увагу, що на момент подання цієї скарги, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме відносно того, чи можуть бути об`єднані позовні вимоги щодо визнання електронних торгів недійними на підставі вчиненого виконавчого напису, який визнається таким, що не підлягає виконанню, в одному об`єднаному провадженні? Чи є предмет позовної заяви - про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, одночасно підставою позовної вимоги - про визнання електронних торгів недійними на підставі вчиненого такого виконавчого напису? Чи має право суд з метою виконання завдання цивільного судочинства за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги та розглянути заявлену вимогу, яка належить цьому суду за територіальною юрисдикцією».

Доводи касаційної скарги містять обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Разом з тим касаційна скарга, яка подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, повинна містити: 1) посилання на конкретну норму права, яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; 2) посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування цієї ж норми права; 3) конкретизацію змісту правовідносин, щодо яких цей висновок відсутній; 4) обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Бута О. В. не свідчать про касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявник не вказав конкретної норми права, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Отже, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 30 січня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 10-29/1398.

31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 25088, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», заборгованості за договором кредиту від 30 січня 2006 року № 10-29/1398 за період з 01 грудня 2015 року по 12 вересня 2017 в сумі 156 518,15 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 68 070,54 доларів США; за нарахованими процентами - 88 447,61 доларів США.

На підставі зазначеного виконавчого напису 15 травня 2019 року приватним виконавцем Кісельовою В. В. відкрито виконавче провадження № 59112951.

23 серпня 2019 року за заявкою приватного виконавця Кісельової В. В. в межах виконавчого провадження № 59112951 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису ДП «СЕТАМ» проведені електронні торги за лотом № 365309, на яких було реалізовано об`єкт нерухомого майна (реєстраційний № 000) - квартиру АДРЕСА_1 .

Зі змісту уточнених позовних вимог вбачається, що на виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», заборгованості за договором кредиту від 30 січня 2006 року № 10-29/1398 в розмірі 15 6518,15 доларів США було відкрито виконавче провадження, під час якого на електронних торгах реалізовано нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач просив: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса, визнати недійсними електронні торги, протокол, акт про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтво та припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру, розташовану в Шевченківському районі міста Києва.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) викладено такі правові висновки: частина третя статті 30 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої статті 30 ЦПК України. За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майном або певними діями, пов`язаними з цим майном. Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають в межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Норми частини третьої статті 30 ГПК України є тотожними нормам частини першої статті 30 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Врахувавши наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, встановивши, що пред`явлені ОСОБА_2 позовні вимоги стосуються нерухомого майна, яке розташоване в Шевченківському районі міста Києва, апеляційний суд в цій справі дійшов правильного висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і обґрунтовано скасував рішення місцевого суду, направивши справу на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Аргументи касаційної скарги про подання позивачем заяви про зміну предмета позову від 29 квітня 2021 року з порушенням норм ЦПК України і посилання заявника на висновки, викладені постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 21 грудня 2019 року у справі № 922/2485/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 202/1698/17, які стосуються застосування норм процесуального права щодо подання заяв про збільшення розміру позовних вимог та про зміну предмета позову, можливості об`єднання та роз`єднання декількох позовних вимог тощо, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд не вирішував зазначених заявником процесуальних питань, а встановивши допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права щодо виключної підсудності спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, усунув таке порушення, застосувавши норми частини першої статті 30 і пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України. Тобто посилання заявника на вказані постанови Верховного Суду є нерелевантним.

При цьому застосування в оскаржуваному судовому рішенні апеляційним судом вказаних норм ЦПК України узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

Крім цього, апеляційний суд вказав на суперечливість висновків місцевого суду, який, зазначивши, що об`єкт нерухомості, стосовно якого позивачем заявлена позовна вимога про недійсність правочину, - квартира АДРЕСА_1 , розташований у Шевченківському районі міста Києва, тому справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, розглянув зазначену вимогу по суті, відмовивши в її задоволенні.

Доводи касаційної скарги також є суперечливими, оскільки, посилаючись на помилковість розгляду судами уточнених позовних вимог ОСОБА_2 , заявник просить залишити в силі рішення місцевого суду, яким вирішені такі вимоги.

Оскільки апеляційний суд не розглянув справу по суті, а передав її на розгляд іншому суду за встановленою юрисдикцією (підсудністю), то заявник вправі зазначити про виявлені ним процесуальні порушення у заявах по суті справи під час її розгляду Шевченківським районним судом міста Києва.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бута О. В. про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бута Олексія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_1 , приватного виконавця Кісельової Віталіни Володимирівни, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алешко Ірина Василівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акта про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва, припинення права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко