ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2573/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Степанишиній Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання.

Позов мотивований тим, що він є повнолітнім сином ОСОБА_2 . Наразі навчається за денною формою навчання на бюджетній основі в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» з 01.09.2020 року, що підтверджує довідкою № 25/10/2213-1496 від 30.06.2021 року. На підставі рішення Солом`янського районного суду м.Києва його батько сплачував аліменти до його повноліття в розмірі ј частини від його заробітку/доходу, проте наразі він є повнолітнім, й виплати припинились. Відповідач відмовляється добровільно приймати участь у матеріальному утриманні його як повнолітнього сина на період навчання, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Розмір аліментів просить визначити в розмірі ј частини від його заробітку/доходу щомісячно до досягнення ним 23 - річного віку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , діючий на підставі довіреності від 04 січня 2022 року (а.с. 72), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 , діюча на підставі довіреності від 04 січня 2022 року (а.с. 64), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за необгрунтованістю та недоведеністю.

Вважає, що позивач є повнолітньою особою, студентом Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», який функціонує як військовий навчальний підрозділ (військовий інститут). Як курсант переведений на повне речове, продовольче та фінансове забезпечення за рахунок державного бюджету. З часу переведення позивача у статус курсанта, у нього відпала потреба у матеріальній допомозі у зв`язку з навчання, докази про те, що він потребує матеріальної допомоги у зв`язку із навчанням (понесені витрати на харчування, проїзд, придбання підручників тощо) не надав, й, враховуючи те, що відповідач не має матеріальної можливості сплачувати аліменти своєму повнолітньому сину, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому, посилаючись на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, вказав, що позивач, маючи повнолітній вік, хоча й навчається, проте перебуває на повному державному забезпеченні (утриманні) на час навчання, оскільки є курсантом, переведений на повне державне речове, продовольче та фінансове забезпечення, у зв`язку із чим не довів, що потребує матеріальної допомоги, а він як батько повнолітнього сина може надавати таку допомогу, оскільки він не працював у зв`язку із карантинними заходами, не отримував жодних виплат, наразі попереджений про вивільнення з роботи з 01.01.2021 року у зв`язку зі змінами ТОВ «Київінвест», де він наразі працевлаштований, на утриманні має неповнолітнього сина ОСОБА_5 , 2014 року народження, також його майнової допомоги потребують батьки літнього віку, які перебувають на пенсії. Вважає, оскільки не має майнового спроможності сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України).

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (частина 2 статті 199 СК України).

Відповідно до частини 3 статті 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітнім сином відповідача ОСОБА_2 (а.с.7).

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча й досяг повноліття, проте не працює, вказує, що навчається за денною формою навчання на бюджетній основі в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» з 01.09.2020 року, що підтверджує довідкою № 25/10/2213-1496 від 30.06.2021 року.

Водночас, надавши оцінку вказаній довідці, суд встановив, що такою довідкою станом на 30.06.2021 року підтверджується, що ОСОБА_1 є студентом 1 курсу Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації денної форми навчання з 01.09.2020 року згідно наказу про зарахування № 1887-с від 18.08.2020. Довідка надана для подання до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, проте з урахуванням вимог ч.ч.1,2 ст. 199 СК України в ній відсутня інформація про навчання позивача станом на час звернення до суду з позовом (листопад 2021 року), або розгляду справи, та період, що охоплюється начанням, що має покладатися в рішення суду для його виконання (а.с. 9), адже аліменти підлягають стягненню з батьків на повнолітніх доньку (сина), які продовжують навчання, на встановлений частиною 1 статті 199 СК України строк - на час навчання, й згідно ч.2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання, а тому й вимога прозивача про стягнення аліментів на його корить з відповідача до досягнення ним 23 - річного віку, а не на період навчання, є необгрунтованою.

Представник позивача в судовому засіданні вказав, що не володіє інформацією про період навчання позивача, доказів про період навчання позивача не має, при цьому не простував доводів відповідача, що він перебуває на час навчання на повному державному утриманні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), тобто обов`язок доказування покладається на сторони.

Аліменти підлягають стягненню з батьків на повнолітніх доньку (сина), які продовжують навчання, на встановлений частиною 1 статті 199 СК України строк - на час навчання.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).

Ангалогічно правило закладено до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Так, судом встановлено, що позивач досяг віку, який перевищує 18, але є меншим 23 року, те, що він продовжує навчання станом на час розгляду справи, доказів не надав (відсутня інформація про період його навчання), при цьому враховуючи той фактор, що відповідач визнає, що його повнолітній син навчається, що приймається судом, повнолітній син відповідача перебуваючи на повному речовому, продовольчому та фінансовому забезпеченні за рахунок державного бюджету, не довів існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є його процесуальним обов`язком, не надав будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у них потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо), у зв`язку із чим у позові має бути відмовлено.

Такий висновок також викладений у постанові від 20 травня 2017 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 635/1139/17, провадження № 61-350св17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Окрім того, встановлено, що відповідач окрім повнолітнього сина (позивача) має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 46), доводи відповідача про те, що він звільнений з роботи за власним бажанням, суд не приймає до уваги, оскільки таке звільнення відбулось за його власним бажанням, що не перешкоджає йому у подальшому влаштуватись на роботу, також не приймає до уваги доводи про те, що він на утриманні має літніх батьків, оскільки такий фактор не підтверджений, й визнаний ним, оскільки на відповідача не покладений обов`язок їх утримувати (рушення суду).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за категорією спору відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір 908 грн. 00 коп. має бути коменсований за рахунок держави за правилом ч.6 ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, ст. 199 СК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 279, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: