ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року

м. Харків

справа №638/12053/20

провадження №22-ц/818/1316/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року у складі судді Цвіра Д.М., -

в с т а н о в и в :

31 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди - 566 760,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди 6000 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь держави судові витрати у виді судового збору в розмірі 840 гривен 80 копійок.

В апеляційній скарзі Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача, надання оцінки рішенням слідчого, в тому числі щодо прийняття процесуальних рішень в рамках КПК України, перебуває в площині кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження, також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних Позивачем у позові та розрахунку, а виписка із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення, яка датована 20.09.2017, тобто задовго до виникнення правовідносин, жодним чином не підтверджує доводи наведені ОСОБА_1 щодо, нібито, спричинення йому моральних страждань саме діями (бездіяльністю) слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві. Оскільки позивачем у цій справі заявлено позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, то належним заповідачем у цій справі є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні докази на підтвердження факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідача, необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, зі скаргами спрямованими на усунення перешкод у доступі до правосуддя, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який окрім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку із наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково, у зв`язку з цим стягненню підлягають кошти в розмірі 6000,00грн..

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000005 від 25 листопада 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, в якому він є потерпілим, слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Бобухом В.С. вчинено протиправну тривалу бездіяльність щодо навмисного невиконання Конституції України та КПК України, надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження, неодноразового прийняття необґрунтованих рішень про відмову у задоволенні клопотань позивача, внаслідок чого йому як потерпілому була завдана моральна шкода.

Посилаючись на те, що з вини відповідача він, будучи особою з інвалідністю, людиною похилого віку, онкохворим, був вимушений витрачати свій особистий час і звертатися до суду за захистом своїх прав, зі скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку із чим переніс глибокі моральні страждання, з вини слідчого був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, було порушено його психологічне благополуччя, та конституційне право на доступ до правосуддя, зазначив про спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінює у 566 760,00 грн.

Судовим розглядом встановлено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000005 від 25 листопада 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, в якому позивач ОСОБА_1 визнаний потерпілим.

28.03.2020 ОСОБА_1 , як потерпілий у вищевказаному кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року, звернувся до слідчого ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві Бобуха В.С. з клопотанням про повідомлення про підозру слідчих ОСОБА_2 , про що письмово повідомити позивача у передбаченому КПК України порядку (а.с.33-36).

03.04.2020 слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобухом В.С., за наслідками розгляду вищевказаного клопотання позивача, винесено постанову якою відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 про повідомлення особам про підозру у кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року (а.с. 31-32).

Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду міста Полтави від 25 червня 2020 року у справі № 554/10535/15-к; провадження №1-кс/554/5916/2020, у задоволенні скарги позивача ОСОБА_1 на вищевказану постанову слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобуха В.С., від 03.04.2020 року, було відмовлено (а.с. 27, 27 зворот).

24 квітня 2020 року позивач звернувся до начальника другого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві зі скаргою на протиправну бездіяльність слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобуха В.С. у кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року, в якій посилаючись на бездіяльність слідчого Бобуха В.С., просив керівника органу досудового розслідування прийняти до свого провадження кримінальне провадження № 0000005, в якому здійснити досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого. Про ухвалене рішення повідомити позивача у встановленому законом порядку (а.с. 24-26).

Листом СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві від 05.05.2020 за №1-4515/15-02-1-20, позивачеві, за наслідками розгляду вищевказаної скарги, було повідомлено про відсутність підстав для ухвалення відповідних рішень під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 від 25 листопада 2012 року. Роз`яснено право позивача на оскарження відповідних дій до слідчого судді місцевого суду у відповідності до ст.ст. 303-307 КПК України (а.с. 22-23).

08.06.2020 слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобухом В.С., за наслідками розгляду клопотання позивача, яке надійшло до відповідача 04.06.2020 року за вх .№І-5798, винесено постанову якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повідомлення особам про підозру у кримінальному провадженні № 0000005 (а.с. 19-20).

Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду міста Полтави від 01 липня 2020 року у справі № 554/10535/15-к; провадження №1-кс/554/9269/2020, було відмовлено у відкритті провадження за скаргою позивача ОСОБА_1 на вищевказану постанову слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобуха В.С., від 08.06.2020 року, про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 0000005 від 25.11.2012 року (а.с. 15).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями1166,1167,1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, оскільки не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію;3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність хоча б однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві у цій справі було оспорювання процесуальної діяльності слідчого. Процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України ,тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).

У пунктах5.4,6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження№ 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішення слідчого, тому правові підстави, передбачені статтями 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 13 ст. 141, п. п. «б», «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судового збору.

Судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що відповідає вимогам ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2-4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Компенсувати Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві () сплачений судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 (двадцять) коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 13 січня 2022 року.