КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/857/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми пені та відсотків, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Василевської Карини Миколаївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року в складі судді Бусик О. Л.,

встановив:

01.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення з 25.10.2016 по 01.10.2019 у розмірі 893 844, 1 доларів США та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 2 448, 46 доларів США. Стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.06.2010 між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №SAMDN2095 (Вклад «Мультивалютний»), за умовами якого він передав банківській установі депозитний вклад у розмірі 80 000 грн під 19,5% річних на строк 12 місяців, який в подальшому було пролонговано строком до 22 червня 2014 року. У листопаді 2011 року вклад конвертовано в долари США з відсотковою ставкою 11% річних. Після конвертації сума вкладу становила 9 913,26 доларів США.

Крім того, 25.06.2011 між сторонами укладено договір №SAMDN4451 (вклад «Стандарт»), згідно з яким він вніс на депозитний рахунок 15 000 доларів США під 8% річних строком на 12 місяців, який також у подальшому було пролонговано до 25 червня 2014 року.

З квітня 2014 року відповідач припинив нарахування відсотків та заблокував його рахунки, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до банку з проханням повернути суми вкладів та нараховані відсотки, проте у вчиненні таких дій йому було відмовлено.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 27 793, 66 доларів США та 40 967, 99 грн.

Оскільки вказане судове рішення не виконується, просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення виконання зобов`язань за договорами банківський вкладів, а саме: 69 670 грн пені та 2 448, 46 доларів США - 3% річних від простроченої суми без відрахування податків та зборів. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2020 року стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 10 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Василевська К. М. просить змінити рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року в частині стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" пені відповідно до розміру завданих збитків, а саме 27 793, 66 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

Посилається на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині зменшеного розміру пені до розміру відсотків за вкладом, оскільки збитками є не тільки відсотки за вкладом, а й сам вклад.

Зменшивши суму пені до розміру збитків, суд першої інстанції мав зменшити дану суму до 27 793,66 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Свої доводи мотивує тим, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, на яку посилається позивач, не наведено тлумачення вжитого в законі терміну "вартість послуги", не роз`яснено, в чому вона полягає і з чого складається.

В загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за наданому останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного, розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфу 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфу 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Застосований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19) спосіб визначення обсягу відповідальності банку за порушення зобов`язання у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, на думку колегії суддів Касаційного цивільного суду, не лише не відповідає положенням частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а й порушує засади справедливості, добросовісності, розумності та створює суттєві ризики стабільності функціонування банківської системи держави і можливості незаконного збагачення значної кількості осіб - споживачів банківських послуг.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Василевська К. М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник АТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Тузова В. О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, відмовити повністю у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої пені та зменшити розмір 3% річних, нарахованих за ст. 625 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з банка на користь ОСОБА_1 заявлених процентів за статтею 625 ЦК України та пені. При цьому судом першої інстанції враховано положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшено розмір пені до суми 69 670 грн.

При цьому суд першої інстанції здійснив розрахунок пені, з яким АТ КБ "ПриватБанк" погодився, з апеляційною скаргою щодо його неправильності не звертався.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року (справа №756/13927/16-ц), з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 27 793,66 доларів США та 40 967,99 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 22.06.2010 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №SAMDN2095 (Вклад «Мультивалютний»), за умовами якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти на строк 12 місяців по 22.06.2011 включно у розмірі 80 000 грн з виплатою 19,5% річних. 22 червня 2010 року ОСОБА_1 внесено до банку 80 000 грн. Згідно виписки банку 29 листопада 2011 року на підставі заяви позивача вклад було переконвертовано у долари США, після конвертації сума вкладу становила 9 913,26 доларів США з відсотковою ставкою 11% річних. 26 червня 2013 року позивачем були зняті нараховані відсотки за період з 22 червня 2012 року до 22 червня 2013 року в сумі 990,00 доларів США, після чого на його рахунку залишились грошові кошти у розмірі 9 914,72 дол. США.

25.06.2011 між позивачем та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір №SAMDN4451 (вклад «Стандарт»), за умовами якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти у розмірі 15 000 дол. США на строк 12 місяців до 25 червня 2012 року включно з виплатою 8% річних. 25 червня 2011 року позивачем до банку внесено 15 000,00 доларів США, що підтверджується копією квитанції.

25 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договорів банківського вкладу та вимогою повернути грошові кошти. Вказана заява отримана банком та на неї надана відповідь, датована 19.09.2014, в якій банк посилався на неможливість здійснення банківської діяльності на території АР Крим та призупинення обслуговування клієнтів та роботи відділень.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

До таких висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року (провадження № 14-133цс20).

При цьому, колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює стягнення з нього пені, нарахованої унаслідок порушення зобов`язання.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що цей розмір значно перевищує розмір збитків.

Встановивши, що розмір пені значно перебільшує розмір простроченого зобов`язання, визначеного на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, застосувавши принципи пропорційності, розумності та справедливості.

З огляду на викладене, а також з урахуванням тієї обставини, що після припинення між сторонами правовідносин з договорів банківського вкладу частина п`ята статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" не розповсюджується на спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для збільшення розміру пені відповідно до вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василевської Карини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк