РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні в залі суду в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (надалі відповідач), в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрована її колишня невістка ОСОБА_3 , яка була зареєстрована у житлі за її згодою як член сім`ї - дружина її сина ОСОБА_4 16 жовтня 2018 року шлюб між ними розірвано. При цьому на протязі останніх трьох років відповідач не проживає у квартирі без поважних причин. Перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинить, вона не має інтересу до даного житла і постійно проживає у іншому житлі. Поважні причини, які унеможливлювали проживання відповідача у спірному житлі, відсутні. Натомість відповідач добровільно не знімається з реєстрації місця проживання і відповідно вона не може реалізувати своє право користування в повній мірі. На даний час вона змушена сплачувати комунальні послуги і за відповідача по справі, яка не користується ними, що ставить її в скрутне матеріальне становище.

10 січня 2022 року відповідач подала письмові пояснення по справі, в яких просила відмовити в задоволенні позову. В поясненнях вказала, що вона має гостру необхідність у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі вона разом із її двома дітьми, які є онуками позивача, змушена винаймати житло на дуже короткі проміжки часу, оскільки позивач не допускає її проживати у даній квартирі. Ні вона, ні її діти не втрачали зв`язку з квартирою, її неповнолітня дочка ОСОБА_5 постійно відвідує квартиру, проводила там дистанційне навчання. Її повнолітній син ОСОБА_6 навчається в м. Києві, однак під час приїзду до м. Рівне він проводить час на квартирі, в якій жила їхня сім`я. До звернення позивача до суду там знаходилися її та дітей речі. Однак перед зверненням позивача до суду, саме позивачем було її особисті речі винесено із квартири. На даний час в квартирі знаходяться придбані нею речі: ковдри, подушки, речі побутового вжитку, посуд тощо.

Посилання позивача на те, що вона несе витрати на оплату комунальних послуг за дану квартиру, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки тривалий період в квартирі проживала лише їхня сім`я, то комунальні послуги оплачувала їхня сім`я.

При розірванні шлюбу позивач змінила вхідні замки у квартиру, та обмежила її у проживанні в квартирі. Вона неодноразово в усній формі пропонувала надати доступ до проживання в квартирі, бо ні вона, ні її діти не мають іншого житла. На даний час вона готова її винаймати, сплачувати комунальні послуги. При цьому ні вона, ні її дочка ОСОБА_5 ніякими способами не перешкоджали та не перешкоджають позивачу у користуванні, проживанні та розпорядженні спірною квартирою.

Вселення у спірну квартиру відбулося у встановленому законом порядку, і у зв`язку з припиненням сімейних відносин з сином позивача вона не втратила права на проживання в квартирі. Позивач не надала належних та допустимих доказів обставин, на які посилаєтеся як на підставу своїх вимог, що вона та її дочка створюють умови неможливості для спільного проживання в квартирі. При цьому несплата нею плати за комунальні послуги не може бути підставою для позбавлення права користування житлом.

Доказів наявності у неї іншого житла суду також не представлено, тому така реєстрація у ньому незалежно від правового режиму є достатньою підставою вважати її житлом для неї, і наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Позивачем не надано до позовної заяви таких виняткових обставин, які би відповідали нагальній потребі втрутитися у її права шляхом їх обмежень на благо дотримання прав власника.

Також щодо наслідків зняття із реєстрації для неї та її неповнолітньої дочки ОСОБА_5 вказує, що рішенням Рівненського міського суду від 16 жовтня 2018 року по справі № 569/16689/1 неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом з нею. За адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована також її дочка ОСОБА_5 . Тобто дана адреса є їхньою спільною адресою реєстрації. При розгляді даної справи необхідно враховувати права та інтереси неповнолітньої дитини, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Позивачем до позовної заяви не надано доказів того, що неповнолітня дитина забезпечена житлом, тому відповідач просить суд врахувати цю обставину, а оскільки дитина має проживати разом із матір`ю, і визнання матері такою, що втратить право користування квартирою, потягне негативні правові наслідки і для дитини в частині реєстрації.

Крім того, вона просить врахувати, що ряд соціальних послуг, які надаються в Україні, повністю залежать від такої складової, як реєстрація місця проживання особи. Позбавлення її права на користування квартирою, призведе до зняття її з дитиною з реєстрації місця проживання, а тому суд фактично обмежить її в доступі до медичних послуг, її дитина буде обмежена в доступі до освітніх послуг, а також вони будуть позбавлені соціальних гарантій, оскільки всі ці послуги на пряму залежать від реєстрації місця проживання особи.

Також особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виключно, якщо для неї не чиняться перешкоди, що в її випадку не підтверджено.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав у ньому наведених. Також вказала, що близько чотирьох років тому відповідач добровільно залишила квартиру і з того часу у ній не проживає. Перешкод в користуванні житлом їй ніхто не створював. Ключі від квартири відповідач повернула, при цьому у обох дітей відповідача є ключі від квартири і вони мають безперешкодний доступ до вказаного житла. ОСОБА_7 проживає разом з її сином, своїм батьком, за цією адресою, а не відповідачем.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав вказаних у поясненнях на позовну заяву. При цьому вказала, що відповідач добровільно не залишала житло. Відповідач дійсно не проживає у квартирі протягом останніх трьох років, однак через те, що їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Неповнолітня дитина ОСОБА_5 проживає разом з відповідачем у найманому житлі, а не з своїм батьком. Однак дитина дійсно має у розпорядженні ключі від квартири і безперешкодний доступ у дане житло.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 26 липня 2013 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6965102 від 26 липня 2013 року.

У вказаній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітня дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що слідує з копій паспорта позивача, паспорта відповідача, паспорта ОСОБА_4 , адресної картки, будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 23 вересня 2021 року.

Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року в справі №569/16689/18, яке набрало законної сили 16 листопада 2018 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .

Згідно актів обстеження житлових умов, про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 25 травня 2021 року та від 11 серпня 2021 року ОСОБА_3 фактично зареєстрована, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2018 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Подібну за змістом норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірною квартирою відповідачем.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Судом встановлено, що відповідач вселилася до квартири, яка на праві приватної власності належить позивачу, з її згоди, як член сім`ї, про що вказує в позовній заяві позивач і не заперечує відповідач. В зв`язку з розірвання шлюбу між відповідачем та сином позивача ОСОБА_4 , відповідач є колишнім членом сім`ї ОСОБА_1 . З 2018 року відповідач в квартирі не проживає, не несе витрат по утриманню житла, а реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом, зокрема і щодо необхідності оплати надмірних комунальних платежів, та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Факт окремого з позивачем проживання та неоплату комунальних послуг відповідач не заперечувала.

Суд з урахуванням балансу інтересів обох сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, згідно зі статтею 8 Конвенції доходить висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим будинком.

Суд не бере до уваги доводи відповідача, що вона не втрачала зв`язку з квартирою, бо її діти постійно відвідують квартиру, і в квартирі знаходяться її та дітей речі, оскільки не дають підстав вважати, що зазначене житло є місцем постійного проживання відповідача, крім того, відповідач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Безпідставними є доводи відповідача, що при розірванні шлюбу позивач змінила вхідні замки у квартиру, та обмежила її у проживанні в квартирі, оскільки відповідач не зверталася із заявами щодо неправомірних дій з приводу вчинення їй перешкод у користуванні житлом. При цьому у обох дітей відповідача, зокрема і в неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , яка, як стверджує відповідач, проживає разом з нею, є ключі від квартири і безперешкодний доступ до спірного житлового приміщення. Відповідач добровільно переїхала проживати до іншого житла, проте відмовилася добровільно знятися з реєстрації.

Щодо доводів відповідача про те, що рішенням суду неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом з нею, дочка зареєстрована з нею за однією адресою, а тому при розгляді даної справи необхідно враховувати права та інтереси неповнолітньої дитини, позбавлення її права на користування квартирою призведе до зняття її з дитиною з реєстрації місця проживання, а тому суд фактично обмежить її в доступі до медичних послуг, її дитина буде обмежена в доступі до освітніх послуг, а також вони будуть позбавлені соціальних гарантій, оскільки всі ці послуги на пряму залежать від реєстрації місця проживання особи, суд вказує, що не вирішує питання щодо права користування житлом неповнолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла чотирнадцяти років і відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України вільно обирає собі місце проживання. Її місцем проживання не є обов`язково місце проживання її батьків або одного з них, як встановлено для дітей віком до чотирнадцяти років. І як вказано вище, судом встановлено, що в ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ключі від квартири і безперешкодний доступ до цього житлового приміщення, де також зареєстрований і її батько.

За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем витрати у вигляді судового збору, в розмірі 908 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 319, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 17 січня 2022 року.

Суддя О.О. Першко