Дата документу 12.01.2022 Справа № 331/3676/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/3676/19Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/807/90/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошову суму у розмірі 5200 доларів США, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що за розпискою від 22 квітня 2019 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 5200 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 22 липня 2019 року, що підтверджується розпискою від 22 квітня 2019 року. Укладення розписки та передача відповідачу грошових коштів у сумі 5200 доларів США відбулося в присутності свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується додатком до розписки.

Також, розпискою передбачено, що в разі невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань, відповідальною особою за повернення суми займу у розмірі 5200 доларів США є ОСОБА_1 - другий відповідач по справі. ОСОБА_1 з розпискою була ознайомлена та повністю підтвердила визначені в ній зобов`язання, про що свідчить зроблений нею відповідний власноручний запис, підтверджений її підписом, зробленим в присутності вищевказаних свідків.

Проте, станом на 15 серпня 2019 року відповідача не виконали прийняті на себе за розпискою зобов`язання, грошові кошти в розмірі 5200 доларів США не повернули.

Одночасно із поданням позову, позивачем ОСОБА_2 була подана заява про забезпечення позову у цій справі (а.с. 11-14), в якій останній просив:

- накласти арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , в тому числі на автомобіль ВАЗ 2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- накласти арешт на все нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме квартиру, літ. А, загальною площею 44,4 кв.м, житловою площею 29 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Антоненка М.В. (а.с. 21).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 23-26) заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цій справі задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме: квартиру, літ. А, загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 29 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 32) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2020 року (а.с. 70-74) позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 5200 доларів США, а також понесені судові витрати у сумі 1601,20 грн. з кожного.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2021 року (а.с. 167-170) заяву ОСОБА_1 про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду у цій справі (а.с. 82-84) залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 174-184) просила заочне рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати в частині, що стосується її інтересів (солідарного стягнення боргу за договором позики) та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_1 в частині солідарного стягнення боргу за договором позики з відповідачем ОСОБА_3 відмовити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 185).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цієї справи та без проведення судового засідання (а.с. 188), у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про допит у цій справі свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено, дану справу призначено до апеляційного розгляду в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 190).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 192-206).

Відповідач ОСОБА_3 своїм право на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи не скористався.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень). Крім того, суддя перебувала у додатковій відпустці (а.с.207).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог позивача до неї.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і лише в оскаржуваній частині в частині задоволення позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 з ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 5200 доларів США, а також з ОСОБА_1 судових витрат у сумі 1601,20 грн.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 у цій справі при вищевикладених обставинах, керувався ст. ст. 526, 530, 553, 554, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, 3, 4, 11-13, 19, 259, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останніх позивачем у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні справи позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_1 правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимогами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до вимог, які звичайно пред`являються.

Згідно із ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції у судовому засіданні вивчено та оголошено наданий представником позивача оригінал розписки від 22 квітня 2019 року (копія а.с.8-9), згідно з якою відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_2 5200,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 22 липня 2019 року. В додатку до розписки зазначено, що укладення розписки та передача відповідачу грошових коштів у сумі 5200 доларів США відбулося в присутності свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Також, в розписці зазначено, що в разі невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань, відповідальною особою за повернення суми займу у розмірі 5200 доларів США є ОСОБА_1 - другий відповідач по справі. ОСОБА_1 з розпискою була ознайомлена та повністю підтвердила своє зобов`язання, про що нею зроблено власноручний запис, підтверджений її підписом.

Станом на 15 серпня 2019 року відповідачі не виконали прийняті на себе за розпискою зобов`язання, грошові кошти в розмірі 5 200 доларів США позивачу ОСОБА_2 не повернули.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах. встановлених законом.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц: у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 2-3 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи здобуті у судовому засіданні належні та допустимі докази, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є солідарним боржником із позичальником ОСОБА_3 за вищезазначеним договором позики із ОСОБА_2 та стягнув на користь останнього з ОСОБА_1 солідарно із ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 5200 доларів США, а також з ОСОБА_1 понесені судові витрати позивача у цій справі у сумі 1601,20 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи її заяви про перегляд вищезазначеного заочного рішення у цій справі (а.с. 82-99), яким суд першої інстанції вже надав в у цій справі ухвалою від 18 червня 2021 року (а.с.167-170) оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 у цій справі, яку вона вважає єдино вірною та правильною.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі до неї, як поручителя, за вищезазначеним договором позики від 22 квітня 2019 року на суму 5200,00 доларів США строком до 22.07.2019 року, укладеним між позичальником ОСОБА_3 та позикодавцем ОСОБА_2 (а.с. 8-9).

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказом, передбаченим ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , є: заява іншого відповідача у цій справі ОСОБА_3 (позичальника) від 31.05.2021 року (а.с.179), в якій останній визнає, що його колишня дружина ОСОБА_1 не є належним відповідачем у цій справі, тому що вона виступала по спірній борговій розписці в якості свідка, грошові кошти він позичав у гр. ОСОБА_2 для власних потреб; всі боргові зобов`язання по цій розписці просив стягувати з нього одноособово та виключити його колишню дружину ОСОБА_1 з солідарних відповідачів та боржників у цій справі.

Проте, зміст цієї заяви іншого відповідача ОСОБА_3 :

- спростовується матеріалами цієї справи, зокрема вищезазначеним письмовим договором позики, оформленим розпискою позичальника (а.с.8-9), що відповідає вимогами ст. 1047 ч.2 ЦК України, та яка містить до допису і підпису 22.04.2019 року ОСОБА_1 (а.с.8): «…Я, ОСОБА_1 с даннной распиской ознайомлена в присутствии двух свидетелей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 и полностью ее подтверждаю…»,

- цим, відповідно, у тому числі ОСОБА_1 визнала, що вона також ознайомилась та підтвердила текст розписки позичальника ОСОБА_3 до його підпису і дати 22.04.2019 року, який містить таке: «...В случае не выполнения обязательства, а именно возврата выше указанной суммы по причине не предвиденных обстоятельств считать ответственным лицом за погашение займа мою жену ОСОБА_1 паспорт серия НОМЕР_2 проживающую по адресу АДРЕСА_1 …»,

- ця розписка позичальника ОСОБА_3 із дописом та підписом ОСОБА_1 від 22.04.2019 року (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) не визнана недійсною з будь-яких підстав (безгрошовість, тиск з боку кредитора тощо), про які лише на теперішній час заявляє апелянт ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі у цій справі, за позовами відповідачів в інших справах, оскільки у цій справі вони будь-якого зустрічного позову з приводу цього питання не заявляли,

- при цьому, апелянт - відповідач ОСОБА_1 не надає суду у матеріали цієї справи будь-якого рішення будь-якого суду на підтвердження недійсності вищезазначеного договору позики, забезпеченого її порукою, та не враховує принцип презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), за змістом якого: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним,

- апелянт - відповідач ОСОБА_1 також не заявляє у цій справі клопотання про призначення будь-якої експертизи і не надає суду у матеріали цієї справи будь-який висновок експертизи на підтвердження того, що вищезазначена фраза позичальника ОСОБА_3 про ОСОБА_1 , як поручителя за цим договором позики, була дописана позичальником після того, як ОСОБА_1 ознайомилась із текстом цієї розписки, визнала останню та повністю її підтвердила 22.04.2019 року своїм вищезазначеним дописом на ній та підписом;

- належність підпису ОСОБА_1 на вказаній розписці про ознайомлення та підтвердження також не спростована з боку відповідачів у цій справі (відповідний висновок експерта, експертизи у справі відсутній),

та не може бути прийнятий апеляційним судом в силу вимог ст. 206 ч. 4 ЦПК України, оскільки таке визнання іншим відповідачем у цій справі ОСОБА_3 доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у вищезазначеній заяві в апеляційному суді у цій справі порушує права кредитора ОСОБА_2 .

Крім того, не має значення для правильного вирішення цієї справи судом в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, що станом на час складення вищезазначеної розписки позичальника ОСОБА_3 у 2019 році ОСОБА_1 вже не була його дружиною з 2018 року (рішення суду про розірвання шлюбу відповідачів а.с. 85).

Оскільки, поручителем будь-якого позичальника - фізичної особи може бути будь-яка фізична особа і для цього не потрібно, що б позичальник та поручитель були подружжям між собою.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, та зокрема у вигляді понесених позивачем судових витрат у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2020 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 12.01.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.