Провадження № 2/201/735/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 cічня 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого-судді Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди (а.с.№3-4).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 06.10.2021р. позовна заява прийнята до розгляду та у відповідності до ст. 274, 279 ЦПК України призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№8).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 05.07.2019р. він уклав з відповідачем договір-замовлення на виготовлення, продаж та установку намогильної споруди на могилі дружини ОСОБА_3 . Частину роботи відповідач виконав, однак наприкінці липня 2019р. відмовився закінчити роботи, посилаючись на те, що в свідоцтві про поховання зазначений син позивача. Оригінал свідоцтва про поховання був втрачений, а тому міською радою 18.12.2019р. позивачу був виданий дублікат. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконав замовлення на встановлення могильного пам`ятника і його виготовлення, в односторонньому порядку розірвав договір, хоча позивач на це згоди не давав, позивач просив визнати його право на встановлення могильного пам`ятника дружині ОСОБА_3 та укладення договору про надання такої послуги з відповідачем, тобто замовлення від 05.07.2019р., та зобов`язати продовжити його виконання, тим самим поновити стан, який був порушений. Також просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000грн.

14.12.2021р. представник відповідача - адвокат Погрібна О.А. (діє на підставі ордеру від 14.12.2021р. - а.с.№23), в наданому відзиві просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування посилалася, що 05.07.2019р. відповідачем було прийнято від позивача замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (син позивача) надав відповідачу свідоцтво про поховання, видане йому, а тому він є єдиною особою, яка має паво на замовлення послуги по встановленню пам`ятника померлій ОСОБА_3 на місці її поховання. Усі роботи на могилі ОСОБА_3 були виконані згідно замовлення від 18.07.2019р., укладеного з ОСОБА_4 , який і сплатив кошти. Чисельними судовими рішеннями встановлено, що договір (замовлення) між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 05.07.2019р. є розірваним та 20.06.2020р. позивач отримав від відповідача суму завдатку у розмірі 13 000грн., а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог (а.с.№19-22).

09.11.2021р. надійшла заява (клопотання) позивача, в якому він просив: витребувати у КП «Ритуальна служба» інформацію стосовно того, хто, коли та на підставі чого проводив роботи на могилі ОСОБА_3 , захороненої 20.03.2017р. на Запорізькому кладовищі, з поданням суду завірених копій відповідних документів; витребувати з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в якості доказів для огляду цивільні справи № 201/9774/19, 201/13920/19, 201/840/20, 201/3113/20, 201/6368/21; провести огляд могили ОСОБА_3 для з`ясування, в якому вона стані, зі складанням відповідного протоколу та інших необхідних документів; постановити окрему ухвалу та надіслати її до правоохоронних органів для притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ст.ст. 190, 297, 358, 382 КК України за шахрайство, наругу над могилою, підробку договору від 18.07.2019р., умисне невиконання ухвал суду від 06.09.2019р. та 24.06.2021р.

Враховуючи предмет та підстави позову в даній цивільній справі, а також керуючись ст.ст. 11, 12, 13 ЦПК України з урахуванням належності, допустимості, достовірності і достатності доказів (положення ст.ст.77-80 ЦПК України), які необхідні для розгляду даної цивільної справи, суд вважав за необхідне частково задовольнити заяву (клопотання) позивача, а саме в частині ознайомленні в ЄДРСР з процесуальними документами по цивільним справам № 201/9774/19, 201/13920/19, 201/840/20, 201/3113/20, 201/6368/21 та долучення цих судових рішень до матеріалів цивільної справи № 201/10064/21.

В задоволенні іншої частини заяви (клопотання) про витребування доказів суд відмовив, оскільки в матеріалах справи наявна достатня кількість доказів для вирішення спору по суті з урахуванням принципу доказування, встановленого ст. 80 ЦПК України. Задовольняючи частково клопотання позивача, суд також виходив з того, що в порушення п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України позивачем не надано доказів неможливості самостійно отримати від КП «Ритуальна служба» ДМР зазначеної в клопотанні інформації.

Відповіді на відзив від позивача у встановлений строк не надійшло (копія ухвали про відкриття провадження позивач отримав 02.11.2021р., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням - а.с.№13).

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін у сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2020р. у справі № 201/840/20 встановлено, що 05.07.2019р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір (замовлення без номеру) на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на могилі померлої дружини - ОСОБА_3 . Вартість послуг за замовленням становила 26 500 грн.

Також було встановлено, що договір між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був розірваний, оскільки він був укладений у формі замовлення, шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку з чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України (а.с.№50-53).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2020р. у справі № 201/13920/19 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним замовлення від 05.07.2019р. на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , в якому він просив визнати, що свідоцтво про поховання його дружини ОСОБА_3 , знаходиться у ОСОБА_4 неправомірно та зобов`язати повернути його ОСОБА_1 , було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.02.2021р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2020р. було залишено без змін (а.с.№54-57).

Дніпровським апеляційним судом під час розгляду справи встановлено, що ФОП ОСОБА_2 фактично не виконувалося замовлення ОСОБА_1 від 05.07.2019р. та в подальшому вказане замовлення (договір) було розірвано (а.с.№56).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2020р. у справі № 201/3113/20 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій з не виготовлення і не встановлення станом на 31.03.2020р. стели могильного пам`ятника та зобов`язання зробити це в розумний строк та повідомити позивача поштою - відмовлено, оскільки позивачем обраний спосіб захисту, який не відповідає закону.

В задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_5 (третя особа - ОСОБА_4 ) про визнання договору розірваним також відмовлено через те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту (а.с.№62-67).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.10.2020р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2020р. залишено без змін (а.с.№68-70).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2021р. у справі № 201/9774/19 було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_4 ) про захист прав споживача, визнання неправомірними дій щодо неправомірного невиконання в обумовлені терміни договору замовлення від 05.07.2019р., і укладення іншого договору від 18.07.2019р. з іншою особою стосовно цієї ж могили, та зобов`язання виконати спірне замовлення, відшкодування моральної шкоди (а.с.№62-66).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.09.2021р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2021р. було залишено без змін (а.с.№67-69).

Обставини встановленні рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2021р. по цивільній справі № 201/6368/21 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання дій безпідставними, неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди не можуть бути застосовані, як преюдиція, оскільки на сьогоднішній день рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13.12.2021р. апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху (а.с.№81-84).

Звертаючись 01.10.2021р. до суду, в своєму позові позивач просить визнати його право на встановлення могильного пам`ятника дружині ОСОБА_3 і визнати право на укладення договору про надання такої послуги з відповідачем ФОП ОСОБА_2 , тобто замовлення від 05.07.2019р., та зобов`язати відповідача продовжити виконання замовлення від 05.07.2019р., тим самим поновити стан, який був до порушення.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» дано визначення таких понять, як: волевиявлення громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті - бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку; намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих, а користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

Зі змісту ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» вбачається, що лише виконавцю волевиявлення померлого або користувачу місця поховання законом надається право встановлення намогильної споруди.

При цьому, для встановлення намогильної споруди має бути обов`язкове згода користувача місця поховання - тобто особи, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

З поданих позивачем доказів вбачається, що 12.09.2009р. ОСОБА_3 отримала право на здійснення поховання ОСОБА_6 на Запорізькому кладовищі, на ділянці № 73 ряд № 1 місці № 7 (а.с.№6 зворотна сторона).

Тобто за життя, ОСОБА_6 , у розумінні ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу», стала користувачем місця поховання, разом з тим, після смерті її цивільна правоздатність припинилася та користувачем місця поховання вважається особа, яка отримала свідоцтво про поховання, і в даній справі - це ОСОБА_4 , на ім`я якого 18.12.2019р. КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради видала дублікат свідоцтва про поховання, який (за відомостями посвідчення) 20.03.2017р. на ділянці № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 , місце № НОМЕР_3 на Запорізькому кладовищі здійснив поховання померлої ОСОБА_3 (а.с.№6).

Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення його померлої дружини ОСОБА_3 , у розумінні ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», суду не надано, так само, як і не надано доказів надання згоди ОСОБА_4 , як користувачем місця поховання, на встановлення саме ОСОБА_1 намогильної споруди.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права є визнання права.

Верховним Судом України був підготовлений аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України, який рекомендовано для врахування у практичній роботі судів, в якому зазначено, що позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Позивач, користуючись наданими йому ст.ст.12, 13 ЦПК України правами не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів (положення ст.ст. 77, 78, 80 ЦПК України), які свідчать про наявність у нього права на встановлення намогильної споруди дружині ОСОБА_3 , а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо вимог позивача про визнання його права на укладення договору з відповідачем про надання послуги щодо встановлення могильного пам`ятника, тобто замовлення від 05.07.2019р. та зобов`язати його виконати це замовлення, в їх задоволенні також слід відмовити з огляду на наступне.

Свобода договору належить до загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення цієї засади міститься в ст. 627 ЦК України, якою передбачено, що свобода договору має декілька складових, зокрема це свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2020р. у справі № 201/840/20 встановлено, що 05.07.2019р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір (замовлення без номеру) на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на могилі померлої дружини - ОСОБА_3 . Також було встановлено, що договір між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був розірваний, оскільки він був укладений у формі замовлення, шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку з чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України (а.с.№50-53).

Отже на сьогоднішній день між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відсутні будь-які зобов`язання, щодо встановлення могильного пам`ятника ОСОБА_3 та виконання відповідачем замовлення від 05.07.2019р., а тому в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, від 31.03.1995р. № 4, роз`яснено, що до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням обставин, встановлених вищевказаними судовими рішеннями у справах між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 щодо виконання замовлення від 05.09.2019р., а також приймаючи до уваги, що у даній цивільній справі позивачем доказів на підтвердження порушень його прав з вини саме відповідача ФОП ОСОБА_2 , суду не надано, у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

В частині вимог заяви (клопотання) ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо факту шахрайства, наруги над могилою, підробки договору від 18.07.2019р., умисного невиконання ухвал суду від 06.09.2019р. та 24.06.2021р., то відсутні підстави, визначені ч. 1 ст. 262 ЦПК України, для постановлення такої ухвали.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , який був звільнений від сплати судового збору при подачі на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає необхідним на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсувати ці судові витрати у розмірі 1 816грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу», ст.ст.15,16, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, від 31.03.1995р. № 4, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, ч.4 ст. 82, ст.89, ч.6 ст. 141, ст.ст. 259, 263-265, ч.2, 3 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.