САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 201/4096/21
Провадження №2/726/39/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12.01.2022 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Попович Ю.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Петрікор Транс", третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та стягнення безпідставно отриманих коштів,-суд

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому зазначає, що 05 квітня 2018 року позивачем ОСОБА_1 було підписано договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 продавцем якого, згідно договору, виступало ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» в особі директора Борисенко Любові Василівни.

Згідно договору, продаж майна здійснений за домовленістю сторін на суму 1 100 000,00 грн., яку продавець ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» одержав повністю від покупця до підписання цього договору.

Разом із тим, позивачу стало відомо, що в ході досудового розслідування, яке здійснювалося Соборним ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні №0000899 від 12.04.2018р., за ознаками складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, було проведено судову почеркознавчу експертизу, відповідно до якої, у договорі купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 05 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» підписи та рукописні записи тексту виготовлені не Борисенко Любов`ю Василівною .

Таким чином, уповноважена особа ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС», в особі директора Борисенко Л.В., не виявляла свою волю щодо вчинення правочину. Як наслідок, права та обов`язки за таким правочином сторонами не набуто, правочин є таким, що не вчинений, а правовідносини за ним - не виникли.

Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно та стягнути із відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 1 100 000,00 гривень.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак надіслали до суду заяву з клопотанням справу провести без їхньої участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи

За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі ст. ст.280-283 ЦПК України.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін та свідків, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про необхідність його задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» було укладено договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продавцем нерухомого майна, згідно договору, є ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» в особі директора Борисенко Любові Василівни.

Згідно п. 2.2. договору, продаж майна, зазначеного у розділі 1 цього договору здійснений за домовленістю сторін на суму 1 100 000,00 грн., яку продавець ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» одержав повністю від покупця до підписання цього договору.

Факт перерахування коштів позивачем на користь ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» підтверджується платіжним дорученням №3698739 від 05.04.2018 року.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 253941187 від 22.04.2021 року, право власності єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 05.04.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О.за ОСОБА_1 . Станом на 22.04.2021 року, відомості у єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та державного реєстру іпотек, щодо вказаного нерухомого майна - відсутні.

Разом із тим, в ході досудового розслідування, яке здійснювалося Соборним ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні №0000899 від 12.04.2018р., за ознаками складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України було проведено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта від 27.12.2018 року № 28/1.1/816 у договорі купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 05 квітня 2018 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС», підписи та рукописні записи тексту виготовлені не уповноваженою особою товариства Борисенко Любов`ю Василівною .

Таким чином, Борисенко Л.В. , яка є уповноваженою особою ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС», не підписувала договір від 05 квітня 2018 року про купівлю-продаж єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлюючи наявність чи відсутність порушення права позивача та вирішуючи спір по суті, суд вказує про наступне.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Пунктом 2 частини 1 ст. 208 ЦК України визначено, що письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Частиною другою статті 207 визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Аналогічні висновки викладені у постанові ВПВС від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Разом із тим, представник відповідача у судове засідання не зявився. За таких умов, суд позбавлений можливості встановити думку відповідача стосовно вищевказаного правочину, обставин його фактичного виконання, чи схвалює він правочин, який укладений без його участі та наслідки, які виникли у зв`язку із цим, тощо. Судом, не здобуто додаткових доказів та пояснень на підтвердження позиції відповідача. Враховуючи викладене, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Таким чином, на підставі викладеного, судом може бути констатовано, що станом на момент укладення договору купівлі продажу єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 05.04.2018 року, продавець, а саме директор ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» Борисенко Л.В. , не виявляла свою волю на вчинення правочину, оскільки не підписувала вказаний договір, правочин є таким, що не вчинений (не відбувся), права та обов`язки за правочином сторонами не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Щодо обраного позивачем способу захисту, варто зазначити наступне.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно у зв`язку із неукладеністю правочину та стягнення із відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 1 100 000,00 гривень у порядку ст. 1212 ЦПК України.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У ході вирішення спору судом було встановлено, що договір купівлі-продажу від 05 квітня 2018 року є неукладеним, тобто не створив юридичних наслідків, а отже реєстрація за ОСОБА_1 права власності на єдиний майновий комплекс, у АДРЕСА_1 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Окрім того, у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму ВСУ), зокрема у п.8 зазначено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦK України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набува майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначен норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, враховуючи, що вищевказаний договір між сторонами є неукладеним, беручи до уваги неможливість застосування до спірних правовідносин правового регулювання у вигляді наслідків недійсності правочину, застосуванню підлягають положення ст 1212 ЦК України. Враховуючи, що позивач укладаючи договір, сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 1 100 000 гривень, що підтверджується відповідним платіжним дорученням, а підстава для їх набуття, тобто укладення самого договору купівлі-продажу перестала існувати, суд вважає що сплачені за договором грошові кошти підлягають поверненню ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 202- 204, 207, 208, 215, 229-233, 1212 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 40516986 від 05.04.2018 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Ганною Олегівною, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, про державну реєстрацію права власності на єдиного майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

Стягнути з ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , безпідставно отримані кошти в сумі 1 100 000,00 грн.

Стягнути з ТОВ «ПЕТРІКОР ТРАНС» , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати в розмірі 11908,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук