Ухвала

Іменем України

14 січня 2022 року

м. Київ

справа № 464/3961/20

провадження № 61-16763ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ясінський Володимир Євгенович,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ясінський В. Є., про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ясінського В. Є. із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року встановлено факт ведення спільного господарства та спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації шлюбу з 1986 року і до дня його смерті. Вважає, що майно набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними.

Зазначала, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за нею 15 липня 2016 року. Її батько, ОСОБА_4 , у період проживання однією сім`єю з відповідачкою, обіймав посаду провідного наукового співробітника до 1990 року в Українському науково-дослідному інституті поліграфічної промисловості, а з 1990 року по день смерті працював на посаді провідного наукового співробітника в Інституті фізики конденсованих систем НАН України та отримував на цей час досить високу заробітну плату, а оскільки вів спільне господарство з відповідачкою, то, на її думку, ніс витрати по оплаті пайових внесків за спірну квартиру.

Позивачка наголошувала, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом. Так як вона є спадкоємцем першої черги, відтак після смерті батька спадкує за законом все майно, яке належало ОСОБА_4 на день смерті, а оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем четвертої черги, вона не має прав на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

З наведених підстав просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після смерті її батька, ОСОБА_4 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з урахуванням рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - батька позивачки, однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу, до дня смерті, яке набрало законної сили, виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки така придбана під час проживання їх однією сім`єю, і оскільки їх частки є рівними, тому донька спадкодавця ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала 1/2 частки спірної квартири, що є підставою для визнання за нею права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов висновку про відсутність належних доказів того, що спірне майно придбано за рахунок спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 02 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у вищевказаній справі, з пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року поновлено строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року. Цією ж ухвалою касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без руху для усунення недоліків, зокрема надання касаційної скарги у новій редакції із зазначенням обов`язкових підстав для касаційного оскарження та обґрунтування і сплати судового збору, з урахуванням ціни позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у листопаді 2021 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків, а саме: нову редакцію касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року та копію квитанції про сплату судового збору від 15 листопада 2021 року № НМ57-7МРК-В964-2НХ0 у розмірі 3 363,20 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2021 року продовжено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 04 січня 2022 року, зокрема для конкретизації підстав касаційного оскарження.

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме уточнена редакція касаційної скарги.

У новій редакції касаційної скарги представник заявника як на підставу касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц та постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та від 24 квітня 2013 року у справі № 6-23цс13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року у справі № 464/5738/19 яким встановлено, що з 1986 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний побут, а відтак спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи в Українському науково-дослідному інституті поліграфічної промисловості, була членом Житлово-будівельного кооперативу № 177, що підтверджується довідкою № 17 від 01 листопада 1996 року.

З цієї довідки також вбачається, що ОСОБА_2 в ЖБК № 177 належить квартира АДРЕСА_1 , будинок зданий в експлуатацію у 1986 році, член кооперативу ОСОБА_2 повністю внесла свій вклад за квартиру, сума паєнагромадження складає 9 673,00 крб.

27 червня 1986 року члену ЖБК № 177 ОСОБА_2 видано ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1 , склад сім`ї: ОСОБА_2 та її син - ОСОБА_6 .

З реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 листопада 1996 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві особистої власності за ОСОБА_2 .

Тобто, право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 ще у 1996 році та у судовому порядку не скасовано.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з довідкою від 13 травня 1986 року член кооперативу ОСОБА_2 сплатила перший внесок 3 500,00 крб, а у червні 1993 року повністю внесла свій вклад за квартиру, сума паєнагромадження складає 9 673,00 крб.

Цією ж довідкою підтверджується, що Український науково-дослідний інститут поліграфічної промисловості (де працювала ОСОБА_2 ) виділив і перерахував в ЖБК-177 кошти на оплату кооперативної квартири: 06 грудня 1988 року - 1 791,00 крб; 25 грудня 1990 року - 1 295,00 крб, 14 квітня 1993 року - 1 070,00 крб, що у загальному складає 4 156,00 крб.

З наказу директора Українського науково-дослідного інституту поліграфічної промисловості від 28 грудня 1990 року № 258-к убачається, що ОСОБА_2 , як члену ЖБК, виділено 1 295,00 крб на оплату заборгованості.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 428/8386/16-ц; від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17; від 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18; від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц; від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі встановлених обставин у справі обставин дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки перший внесок за спірну кооперативну квартиру сплачено за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , які зберігалися на її рахунку, відкритому в Державному ощадбанку, ще до 1986 року, у розмірі 3 500,00 крб за рахунок особисто належних їй коштів, які зберігалися на відкритому на її ім`я депозитному рахунку, а інша сума коштів у розмірі 4 156,00 крб перераховано Українським науково - дослідним інститутом поліграфічної промисловості (де працювала ОСОБА_2 ) на погашення саме її заборгованості по оплаті вартості кооперативної квартири, тому відсутні підстави вважати, що спірна квартира придбана за рахунок спільних коштів, отриманих внаслідок спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Доводи касаційної скарги про те, що з 1986 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний побут не підлягає доведенню, оскільки такий встановлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року колегія суддів відхиляє, оскільки судом апеляційної інстанції надано обґрунтовану оцінку цьому факту.

Зокрема, апеляційним судом правильно зазначено, що встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не має правового значення, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_4 до 11 серпня 1992 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 11 серпня 1992 року, а визнання факту проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час перебування у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, суперечить встановленим КпШС України принципам, оскільки жінка та чоловік можуть одночасно бути лише в одному шлюбі. Право на повторний шлюб у них виникає лише після припинення попереднього шлюбу.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних доказів того, що спірне майно придбано за рахунок спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки такі твердження спростовано встановленими судом апеляційної інстанції обставинами.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц та постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та від 24 квітня 2013 року у справі № 6-23цс13, є необґрунтованими, оскільки вони сформульовані за іншої, ніж у даній справі, фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, на підставі інших поданих сторонами та оцінених судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення.

Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявника свідчить про доведеність обставин, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули спірну квартиру в результаті спільної праці, проте ці обставини були спростовані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська Інесса Євгенівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_10 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак