РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.

при секретарі Гожа Г.В.,

з участю: представників позивача - відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

представника відповідача позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

Встановив:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02 листопада 2001 року між нею та Відповідачем, ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів громадського стану м. Рівне, про що було зроблено відповідний запис №1419. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . Вказує, що 29 вересня 2020 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/7715/20, шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано. Зазначає, що в період шлюбу та спільного життя нею з Відповідачем за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстроване за Відповідачем ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу серії 34, виданому 31.01.2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 жовтня 2020 року.

12 квітня 2021 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд:

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наступним чином:

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 меблі та побутову техніку на загальну суму 128 000 грн. 00 коп.

Виділити у особисту приватну власність ОСОБА_5 наступне майно: духову шафу - 10000.00 грн., варочну панель - 5000.00 грн., стіл кухонний - 3000.00 грн., меблі кухонні - 6000.00 грн., двері міжкімнатні (4шт) 3500.00 грн., разом - 14000.00 грн., вікно в залі - 4000.00 грн., пральна машина - 5000.00 грн., пилосос - 3000.00 грн., умивальника (3шт.), разом - 9000.00 грн., ванна - 6000.00 грн., куточок м`який - 2000.00 грн., ліжко - 5000.00 грн., спальні меблі - 16000.00 грн., робочий куток 6000.00 грн., меблі в залі 5000.00 грн., телевізор 10000.00 грн., меблі в коридорі- 6000.00 грн., меблі на балконі-3000.00 грн..

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у рахунок спільного рухомого майна подружжя у розмірі 64000.00 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 понесені нею витрати.

04.03.2021 року ОСОБА_5 до суду було подано відзив, в якому він зазначає, що у позовній заяві не наведено всіх обставин справи, а окремі обставини викладені неправдиво.

В обґрунтування відзиву вказує, що 31 січня 2014 року він уклав кредитний договір №62514С2 з Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», згідно з п. 2.1.1 якого, банк надав йому кредит у сумі 284 000 гривень з кінцевою датою погашення 15 січня 2029 року для оплати нерухомого майна, а саме, двокімнатної квартири загальною площею 60,7 кв. м., житловою площею 33,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору від 31 січня 2014 року, за рахунок власних коштів позичальник сплатив за придбання нерухомого майна авансовий платіж у сумі 95375 гривень та надав банку документальне підтвердження цього платежу - платіжне доручення № 1 від 31 січня 2014 року. Згідно з п. 2.2.1 кредитного договору, банк щомісячно нараховував проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки 16 % річних. Забезпеченням зобов`язань позичальника згідно з п. 2.8.1 кредитного договору була іпотека майна, а саме квартири двокімнатної загальною площею 60,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . а також додатковим забезпеченням був укладений з ОСОБА_4 договори поруки. 29 вересня 2020 року шлюб між ОСОБА_5 та ним було розірвано, однак фактично їхні сімейні відносини припинилися з червня 2020 року, коли ОСОБА_4 за власним бажанням перейшла жити до батьків, у квартиру в якій вона зареєстрована: АДРЕСА_3 . 3 цього часу вони не вели спільне господарство і спільно не проживали. Відповідач зазначає, що з червня 2020 року він самостійно здійснював виконання обов`язків перед банком, а погашення кредиту здійснював за власні кошти. 17 грудня 2020 року відповідачем було отримано пропозицію від позивачки щодо добровільного поділу квартири. У відповідь на вказану пропозицію, ОСОБА_4 на адресу її адвоката було направлене повідомлення про те, що відповідач не заперечує проти поділу майна та готовий відшкодувати позивачці частину вартості квартири, яка була придбана ними у кредит.Оскільки квартира перебувала в іпотеці, Відповідач зазначає, що був змушений позичити кошти з метою дострокового погашення кредиту.У листопаді 2020 року відповідачем було позичено 160 000 гривень з метою погашення кредиту, для того, щоб здійснити поділ спільного майна. Ним було сплачено вказані кошти за кредит у ПАТ «Державному експортно- імпортному банку України». Проте, ОСОБА_4 відмовилася від поділу спільного майна. За період червень 2020 року - листопад 2020 року ним було внесено до банку на погашення кредиту 166 865,95 грн. гривень власних коштів.За час спільного проживання з позивачкою було сплачено банку в рахунок погашення кредиту за квартиру 258 050,04 грн., та особисто відповідачем кошти після припинення шлюбних відносин 166 865,95 грн.Таким чином, вартість квартири, яка була придбана у кредит становить 424915,99 грн., з яких частка ОСОБА_4 складає 129025,02 грн або 30.36%, частка ОСОБА_5 складає 295890,97 грн., або 69,64%.

12.04.2021 року ОСОБА_4 було подано відповідь на відзив на позовну заяву. В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що викладені у відзиві ОСОБА_5 пояснення, міркування та аргументи не відповідають дійсності. Зокрема, ОСОБА_4 не погоджується з тим, що як вказано у відзиві їй частка належить 30,36% від вартості квартири. Позивач вказує, що у період шлюбу між нею та Відповідачем було погашено за спільні кошти подружжя 268010 грн, 04 коп. Решту кредитної заборгованості у розмірі 158885, 95 грн., було погашено після розірвання шлюбу, але за рахунок коштів, що були накопичені у період шлюбу. Позивач зазначає, що внаслідок неправомірної поведінки Відповідача, вона разом з сином змушені були покинути вищезгадану квартиру, де залишились їхні особисті речі та спільне майно.

04.03.2021 року ОСОБА_5 поданий зустрічний позов, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок сплачених боргових зобов?язань подружжя 84422.98 грн, а також стягнути з ОСОБА_4 судові витрати.

14.06.2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову. ОСОБА_5 зазначає, що підстави позовних вимог викладені у зустрічному позові залишаються незмінними. Вважає, що з наведених в зустрічному позові підстав має бути проведено поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_5 права власності на 30,365% квартири АДРЕСА_4 , та визнання за ОСОБА_4 30,365% квартири за адресою АДРЕСА_4 , а також визнана особистою приватною власністю ОСОБА_5 частка у квартирі, що становить 39,27%.

02.07.2021 року ОСОБА_4 подала до суду відзив на заяву про зміну предмета позову, в якому вона не погоджується із заявою про зміну предмета позову та вважає її безпідставною. В обґрунтування відзиву зазначає, що фінансування квартири за адресою: АДРЕСА_2 відбулось повністю за рахунок спільних коштів подружжя. Позивач вважає, що незважаючи на виникнення кредитного зобов?язання, відстуні підстави відступати від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Ухвалою суду від 12 липня 2021 року за клопотанням представника позивача-відповідача призначено судову оціночно-будівельну експертизу вартості квартири.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. Сторона позивача не погоджувалась з позовними вимогами, викладеними в зустрічному позові та просила суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги первісного позову не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. Також просив суд задовільнити позовні вимоги, викладені в зустрічному позові.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02 листопада 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів громадського стану м. Рівне, про що було зроблено відповідний запис №1419.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

29 вересня 2020 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/7715/20, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано.

В період шлюбу та спільного життя Позивача з Відповідачем за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстроване за Відповідачем ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу серії 34, виданому 31.01.2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 жовтня 2020 року.

31 січня 2014 року ОСОБА_5 уклав кредитний договір №62514С2 з Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», згідно з п. 2.1.1 якого, банк надав йому кредит у сумі 284 000 гривень з кінцевою датою погашення 15 січня 2029 року для оплати нерухомого майна, а саме, двокімнатної квартири загальною площею 60,7 кв. м., житловою площею 33,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору від 31 січня 2014 року, за рахунок власних коштів позичальник сплатив за придбання нерухомого майна авансовий платіж у сумі 95375 гривень та надав банку документальне підтвердження цього платежу - платіжне доручення № 1 від 31 січня 2014 року.

Згідно з п. 2.2.1 кредитного договору, банк щомісячно нараховував проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки 16 % річних.

Забезпеченням зобов`язань позичальника згідно з п. 2.8.1 кредитного договору була іпотека майна, а саме квартири двокімнатної загальною плошею 60,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . а також додатковим забезпеченням було укладене з ОСОБА_4 договір поруки.

31 січня 2014 року між Відповідачем, Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Рівненським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено договір №95 про надання часткової компенсації процентів.

Відповідно до п. 1.1 договору, Рівненське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловомубудівництву» згідно з Порядком здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року №343 від імені держави відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається позичальнику ОСОБА_5 на будівництво (реконструкцію) або придбання житла.Згідно з п. 1.2.1-1.2.6 договору №95 про надання часткової компенсації процентів від 31 січня 2014 року, кредит надається в порядку та на умовах, які визначені кредитним договором від 31 січня 2014 року №65214С2, сума кредиту - 248 000 гривень, строк надання кредиту 180 місяців, розмір процентів - 16 % річних, які сплачуються позичальником за рахунок власних коштів за ставкою 3 % та зокрема, але не виключно, за рахунок бюджетних коштів, сплачених йому на спеціальний поточний рахунок у якості компенсації згідно з договором про надання часткової компенсації процентів за ставкою 13 %, внесок, який позичальник повинен сплатити за рахунок власних коштів до надання кредиту банком -95375 гривень.

31 січня 2014 року між ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Реноме-Комфорт» було укладено договір купівлі-продажу, згідно з п. 1 якого, товариство передало майно, а саме: належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , у власність покупцю, а він як покупець приймав у власність вищевказане майно, сплачував за нього продавцю вказану у договорі грошову суму.

31 січня 2014 року згідно з платіжним дорученням №1 ним було сплачено 95375 гривень Товариству з обмеженою відповідальністю «Реноме-Комфорт» як авансовий платіж за квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з висновком експерта №210901/1_З.О.В. від 26.11.2021 року судової оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №569/22144/20 ринкова вартість нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , на момент складення експертизи становить 1225815 грн. Ѕ ринокової вартості нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , на момент складення експертизи становить 612908 грн.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Так , договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цієї квартири.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

На підставі викладено, суд приходить до висновку, що частки в квартирі подружжя є рівними, а тому підлягають виділенню по Ѕ позивачу та відповідача.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження 61-5819ск19) зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна.

Верховний Суд зазначає, що доводи відповідача щодо внесення ним коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань у даному випадку не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України це не підтверджує факту, що частина спірної квартири є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_5 . Слід зазначити, що відповідач не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Щодо вимоги позивача-відповідача визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 меблі та побутову техніку на загальну суму 128 000 грн. 00 коп. шляхом виділення у особисту приватну власність ОСОБА_5 наступне майно: духову шафу - 10000.00 грн., варочну панель - 5000.00 грн., стіл кухонний - 3000.00 грн., меблі кухонні - 6000.00 грн., двері міжкімнатні (4 шт) 3500.00 грн., разом - 14000.00 грн., вікно в залі - 4000.00 грн., пральна машина - 5000.00 грн., пилосос - 3000.00 грн., умивальника (3шт.), разом - 9000.00 грн., ванна - 6000.00 грн., куточок м`який - 2000.00 грн., ліжко - 5000.00 грн., спальні меблі - 16000.00 грн., робочий куток 6000.00 грн., меблі в залі 5000.00 грн., телевізор 10000.00 грн., меблі в коридорі- 6000.00 грн.,меблі на балконі-3000.00 грн., та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у рахунок спільного рухомого майна подружжя у розмірі 64000.00 грн., суд зазначає наступне, що матеріали справи не містять доказів походження вищевказаного рухомого майна, наявність на нього документів з визначенням вартості. В поданому до матеріалів звіті та висновку експерта містяться розбіжності щодо наявності такого майна, а тому суд приходить до висновку в цій частині відмовити в позові з підстав недоведеності позовних вимог.

Враховуючи, що первісний позов задоволено частково, суд відмовляє в задоволені зустрічного позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 11,12, 258,259,264,265,268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задовільнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60.7 кв.м, житловою площею 33.2 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та здійснити її поділ наступним чином:

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на сплату судового збору 3945.50 гривень.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 кв. РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлений 18 січня 2022 року.

Суддя С.П. Харечко