ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року

справа № 697/971/21
провадження № 22-ц/821/13/22
категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, у складі: головуючої судді: Колісник Л. О.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом вищенаведеного змісту.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від вказаного шлюбу у сторін є діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення діти проживають з відповідачкою.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області по справі № 697/2441/18 від 11 листопада 2020 року було задоволено позов відповідача до нього про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку. Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року у цій же справі, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області залишено без змін.

Позивач зазначає, що наразі існують обставини, які перешкоджають йому сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей у вказаному розмірі. Зокрема, 25 червня 2019 року позивача було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Для захисту порушеного права ОСОБА_1 подано до Канівського міськрайонного суду Черкаської області позовну заяву. Під час розгляду справи № 697/2951/19 судами встановлено, що оголошення дисциплінарних стягнень ОСОБА_1 було безпідставним, звільнення незаконним у зв`язку з відсутністю підстав для його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, з порушенням законодавства про працю та прав позивача.

Проте, у задоволенні позову до ТОВ «АТБ-маркет» про визнання наказів недійсними, перерахунок заробітної плати, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди відмовлено в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Внаслідок безпідставного звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України позивач, починаючи з дня звільнення та по сьогоднішній день не може працевлаштуватися. Звільнення за вказаною статтею є єдиною та постійною причиною відмови в працевлаштуванні від потенційних роботодавців. Втрата права на працю з незалежних від позивача обставин, стала наслідком абсолютної зміни майнового стану позивача, що є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Водночас мінливі та тимчасові заробітки позивача є незначними та надають виключну можливість сплачувати орендну плату за найм житла, яке є основним та єдиним місцем його проживання після розлучення з відповідачкою, починаючи з 16 червня 2018 року.

За час вимушеного безробіття позивачем набуто боргові зобов`язання на загальну суму 287 422,11 грн більшу частину яких становлять нараховані відсотки за прострочення, штрафи та пеня.

За наведених мотивів позивач просив, виходячи зі змісту норм ст. 192 СК України, зменшити розмір аліментів, що стягується з нього на підставі рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/2441/18 від 11 листопада 2020 року на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/3 до 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що підстави для зменшення розміру аліментів, передбачені ст. 192 СК України, які виникли після розгляду судом справи про їх стягнення на утримання неповнолітніх дітей, судом не встановлені. Водночас обставини на які посилається позивач, обґрунтовуючи зміну свого матеріального стану, не є новими, а вже існували на час ухвалення судом рішення у справі № 697/2441/18 про стягнення аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 13 грудня 2021 року, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального законодавства, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2021 року та постановити нове судове рішення про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей з розміру 1/3 до розміру 1/4 частини всіх видів заробітку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що втрата права на працю з незалежних від ОСОБА_1 обставин, стала наслідком абсолютної зміни майнового стану позивача, що є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Звільнення саме за п. 3 ст. 40 КЗпП України, з останнього місця роботи та не можливість подальшого працевлаштування, починаючи з дня звільнення та по сьогоднішній день, є єдиною та постійною причиною відмови в працевлаштуванні від потенційних роботодавців.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наказів недійсними, перерахунок заробітної плати, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди відмовлено з підстав пропуску строку звернення до суду.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанції вказали на порушення трудових прав ОСОБА_1 при його звільненні.

В ході розгляду даного позову про зменшення розміру аліментів місцевим судом не враховано листування скаржника з потенційними роботодавцями, зокрема через мобільний додаток на його власному телефоні, зі змісту яких слідує, що у працевлаштуванні ОСОБА_1 було відмовлено саме через обставини на попередньому місці роботи.

Судом також не надано оцінки висновкам викладеним в ухвалі ВП ВС від 20 квітня 2021 року по справі № 697/2951/19 в якій, зокрема зазначено, що звільнення позивача є незаконним, відтак втрата працездатності останнього є вимушеною та не є наслідком волевиявлення позивача.

Крім того, скаржник послався на інші правові висновки ВС в яких, за його переконанням, викладені правові підстави для зменшення розміру аліментів, що аналогічні обставинам, встановленим при розгляді приведеної справи.

На ряду з викладеним, скаржником зазначено, що місцевим судом не враховано, як зміну матеріального становища, відсутність у позивача власного житла, його оренда та сплата коштів за договором оренди (з урахуванням комунальних платежів), який будучи наданим в якості доказів по справі, не отримав належної правової оцінки як доказ.

Не враховано судом і набуття за період тимчасової непрацездатності боргових зобов`язань, про які, зокрема, зазначалося і в позовній заяві, а фактична наявність яких підтверджується відповідними доказами долученими до матеріалів даної справи.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 18 січня 2022 року на 10 год. 15 хв. без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року у справі № 697/2441/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку ОСОБА_1 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 листопада 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць (а. с. 49-51).

Зі змісту рішення вбачається що, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 січня 2009 року зареєстрували шлюб, який у подальшому було розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2017 року у справі № 697/2046/17.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з матір`ю.

Відповідач ОСОБА_1 перебуває у працездатному віці, був офіційно працевлаштований, 25 червня 2019 року звільнений з ТОВ «АТБ-маркет», зі слів відповідача перебуває у пошуках роботи, являючись батьком дітей, в силу вимог закону зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

В рішенні також зазначено, що зі змісту письмового відзиву та пояснень відповідача, слідує те, що він не заперечує щодо сплати аліментів на дітей, проте у твердій грошовій сумі 3 000 грн щомісячно, оскільки звільнений з роботи, не має офіційного доходу, перебуває у пошуках роботи.

Згідно відомостей з ЄДРСР, постановою Черкаського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 697/2441/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, залишено без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що наказом № 110-К від 25 червня 2019 року він був звільнений з роботи в ТОВ «АТБ-маркет» (а. с. 52).

Згідно довідки ПФУ форми ОК-5 від 06 травня 2021 року за період з липня 2019 року до грудня 2020 року включно у ОСОБА_1 відсутній заробіток для нарахування пенсії та сплачені страхові внески, відомості за 2021 рік відсутні (а. с. 53-56).

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримав соціальні виплати з Черкаського ОЦЗ протягом двох перших кварталів 2020 року (а. с. 57).

З Витягу Українського бюро кредитних історій актуального на 04.12.2020, вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за кредитними зобов`язаннями, які укладались періодично починаючи з 2008 року (а. с. 65-79).

Відповідно до довідки розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором Z02.19743. від 28 березня 2019 року, станом на 01 квітня 2021 року загальний розмір заборгованості становить 120 798,51 грн (а. с. 81).

Відповідно до договору оренди квартири № 2 від 15 жовтня 2020 року укладеного між орендодавцем ОСОБА_5 та орендарем ОСОБА_1 , в оренду передано квартиру в АДРЕСА_1 , площею 50 кв. м. Відповідно до п. 5. 1 договору, вартість оренди становить 2 000 грн. Згідно п. 5.6. договору, витрати за користування комунальними послугами оплачуються орендарем самостійно (а. с. 195-196).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним критеріям оскільки ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги, наведених в ньому висновків не спростовують.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Таким чином аналіз наведених норм прав вказує на те, що зокрема зміна матеріального стану є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, оскільки втрата права на працю з незалежних від ОСОБА_1 обставин, зокрема, звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку) стала наслідком абсолютної зміни майнового стану позивача, оскільки існують труднощі з подальшим працевлаштуванням, та відповідно виконанням судового рішення про стягнення аліментів у визначеному розмірі.

Відповідно до ч 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В аспекті наведеного апеляційний суд констатує, що присуджений розмір аліментів визначений рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року у справі № 697/1441/18, яке у відповідності до вимог ст. 273 ЦПК України набрало законної сили 29 квітня 2021 року, зокрема 1/3 частка всіх видів заробітку на двох неповнолітніх дітей, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, відповідало вимогам сімейного законодавства, а його зменшення, без доведення погіршення майнового становища платника аліментів, не буде спрямовано на належне забезпечення неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та суперечитиме їхнім інтересам.

Водночас предметом даного позову є саме зменшення розміру присуджених до стягнення з ОСОБА_1 аліментів, з посиланням на існування підстав передбачених ст. 192 СК України. За твердженням ОСОБА_1 зміною його матеріального стану є не можливість працевлаштування на даний час, що пов`язано з його безпідставним звільненням з попереднього місця роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, наявність кредитних зобов`язань та відсутність у власності нерухомого майна, що є наслідком оренди нерухомості безпосередньо для власного проживання. Водночас, звертаючись до суду з даним позовом 12 травня 2021 року, тобто через 12 днів після набрання законної сили рішення суду про стягнення аліментів, доказів реальної зміни матеріального стану в контексті правових норм передбачених ст. 192 СК України позивачем, як платник аліментів, що присуджені на утримання неповнолітніх дітей, не надав.

При цьому колегія зазначає, що позивач ОСОБА_1 є особою працездатного віку, доказів щодо стану здоров`я позивача та наявність медичних протипоказань останнього, як і реальної неможливості будь-якого працевлаштування, матеріали справи не містять, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що позивач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей в розмірі, який визначений за рішенням суду.

На ряду з викладеним суд констатує, що звільнення позивача з останнього місця роботи, згідно запису в трудовій книжці відбулося 25 червня 2019 року, оренда житла, як зазначає сам позивач, здійснюється ним з моменту розлучення, тобто з 16 серпня 2018 року, наявність кредитних зобов`язань також датовано періодом до ухвалення 11 листопада 2020 року судового рішення № 697/2441/18 про стягнення аліментів. Зокрема, докази надані в підтвердження наявності кредитної заборгованості позивача за договором Z02.19743. від 28 березня 2019 року містять розрахунок боргу виконаний станом на 01 квітня 2021 року, а відомості Українського бюро кредитних історій містять інформацію відносно позивача актуальну станом на 04 грудня 2020 року. Наведене свідчить, що обставини на які посилається позивач, обґрунтовуючи зміну майнового стану, як підставу зменшення розміру стягнутих аліментів, існували на час постановлення судового рішення про стягнення аліментів та його перегляду судом апеляційної інстанції.

Доводи скаржника щодо не врахування судом його листування з потенційними роботодавцями, зокрема через мобільний додаток на його власному телефоні, зі змісту яких слідує, що у працевлаштуванні ОСОБА_1 було відмовлено саме через обставини на попередньому місці роботи також не заслуговують на увагу, оскільки дане листування, зокрема, датоване 27 липня 2020 року, отже мало місце ще до винесення рішення про стягнення аліментів.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

В свою чергу судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги частково дублюють мотиви позовної заяви, зокрема посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки у наведених рішеннях, посилання на які було досліджено апеляційним судом, встановлювалися відмінні обставини від тих, що встановлені в процесі розгляду даної справи, не дивлячись на те, що предметом їх розгляду було зменшення розміру присуджених аліментів, водночас одна з правових позицій на яку посилався скаржник стосувалася стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері.

Наведені мотиви скарги не спростовують висновків місцевого суду, оскільки не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави скасування судового рішення. Більш того в частині наявності підстав для застосування норм передбачених ст. 192 СК України доводи скарги зводяться до неправильного розуміння скаржником змісту цієї норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко