ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 , преставника позивача ОСОБА_2 ,

за участю відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

за участю відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , Третя особа - Орган опіки і піклування фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

04.08.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку крім позивачки, проживають та зареєстровані чоловік позивача ОСОБА_8 , син ОСОБА_5 крім того у вказаному будинку зареєстрована відповідачка, яка не проживає з 09.12.2019 року. Відповідачка є колишньою невісткою. Шлюб між сином позивача та відповідачкою було розірвано. На звернення до позивачки з проханням добровільно виписатися з будинку, остання з незрозумілих підстав відмовляється тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

В судовому засіданні представник відповідача надав зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, просив прийняти її до розгляду з первинним позовом.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву за позовом ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , Третя особа - Орган опіки і піклування фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, та зазначила, що відповідач забрала свої речі і дітей та пішла з дому, нічого не пояснюючи. В січні приїхала за речами і попередила що дітей ми не побачимо. В подальшому відповідачка приїздить до смт. Борову з різними особами та здійснює погрози. Відповідачка чужа людина і тому позивачка бажає її виписати зі свого будинку, можливо після цього відповідачка припинить «лізти через вікно та паркан до будинку». Позивач самостійно несе всі витрати по утриманню будинку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , проти первісного позову заперечувала та просила в його задоволені відмовити що стосується зустрічного позову просила позовні вимоги задовольнити, а також зазначила, що була вимушена забрати дітей і піти з дому так, як її колишній чоловік створив умови неможливого проживання, після того як пішла з дому зразу перебувала у лікарні, а пізніше зняла житло та приїздила до відповідачів для того щоб взяти речі, які необхідні для життя, але її до будинку не допускали. В будинку залишилися речі, які були куплені нею особисто. На даний час перебувають справи в судах стосовно визначення місця проживання дітей, а також встановлено припис для ОСОБА_5 щодо обмеження доступу до сина ОСОБА_9 на півроку. Вона на даний час іншого житла не має і має намір проживати з дітьми в будинку відповідачки ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 , проти вселення сина ОСОБА_9 не заперечує, та вказав, що на даний час існує спір між ним та ОСОБА_3 , щодо їх спільних дітей. Він неодноразово пропонував ОСОБА_10 повернутися до будинку але вона відмовлялася. Зазначає що хоче повернути дитину, наміру проживати в будинку немає. Щодо вселення колишньої дружини заперечує її спільне проживання в будинку буде негативно впливати на дитину. Також ОСОБА_6 подала обмежувальний припис до сина що проживає в Борисполі і це створить ускладнення з проживанням та спілкуванням.

Відповідач ОСОБА_8 , за зустрічним позовом до суду не з`явився про час слухання справи повідомлений вчасно та належним чином будь-яких клопотань, заяв щодо розгляду справи до суду не подав.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради подала заяву про слухання справи у їх відсутність та рішення прийняти відповідно до Закону з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей.

Заслухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді справи, судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_1 , позивачем за первісним позовом.

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 21.05.2019 року, складений ОСОБА_12 , депутатом 6 округу смт. Борова Фастівського району, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - власниця будинку; ОСОБА_8 - чоловік власниці; ОСОБА_5 - син власниці будинку; ОСОБА_6 невістка власниці будинку, яка є відповідачем по справі за первинним позовом; внуки власника будинку - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.06.2021 року, складеним громадянами та засвідчений Старостою Борівського старостинського округу Паламарчук О.В., за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 09.12.2019 року забрала свої особисті речі та фактично не проживає ОСОБА_3 .

В судовому засіданні були допитані свідки які показали:

Свідок ОСОБА_15 , яка є сусідкою позивача ОСОБА_16 , зазначила, що не бачила і не чула щоб ОСОБА_10 виганяли з будинку, як і не чула про сварки між ними. ОСОБА_10 не проживає в будинку на протязі двох років. Була свідком коли приїздила ОСОБА_10 і відбувся конфлікт між нею та дідусем.

Свідок ОСОБА_17 , показала, що є сусідкою ОСОБА_1 , зі слів якої знає, що ОСОБА_10 забрала дітей та після цього перебувала у лікарні, а після цього з 2019 року не бачила її за адресою позивача. Була свідком коли приїздила ОСОБА_10 з групою чоловіків до будинку свекрухи та перелазила через паркан, стукала у «калітку», вела себе не пристойно, ображала ОСОБА_1 , погрожувала та намагалася забрати дочку. Вимагала зустрічі з дитиною.

Свідок ОСОБА_18 , показала, що є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка прожила більше 20 років у смт. Борова. Вона з ОСОБА_10 неодноразово приїздили забрати речі та дітей але ОСОБА_19 , колишній чоловік ОСОБА_10 не віддавав речі. Приїздили побачитися з дитиною ОСОБА_20 але її не випускали з будинку, а саму ОСОБА_10 не впускали на територію домоволодіння. У ОСОБА_10 були ключі від будинку якими вона одного разу скористалася зайшовши на територію домоволодіння, однак її випхали з будинку і після цього змінили замки. ОСОБА_10 неодноразово приїздила до смт. Борової для побачення з дитиною але так з дитиною вона не бачилася.

Свідок ОСОБА_21 , показала, що з 2003 року була разом з ОСОБА_10 прийнята на роботу. З 2019 року відносини стали більш близькими. ОСОБА_10 розповідала, що після розлучення її не допустили до будинку, щоб забрати дитячий одяг. На той час вона немала замінного комплекту ні білизни, ні рушників. Їй не віддавали. Після викрадення її колишнього чоловіка доньки ОСОБА_20 , вони з ОСОБА_10 приїздили до смт. Борової для побачення з дитиною але двері ніхто не відчиняв і до будинку її не допускали.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно статті 72 Житлового кодексу УРСР).

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Згідно з цивільним процесуальним законодавством кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

При подачі позову позивач ОСОБА_1 просила суд визнати колишню дружину її сина такою, що втратила право користування житловим будинком, однак звертаючись до суду з даним позовом позивачем не було надано достатніх та належних доказів, а саме що відповідач ОСОБА_3 не проживає по місцю реєстрації з власної волі, а наявний у справі Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 червня 2021 року у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини непроживання відповідачки; також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Також, право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тож при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, що по суті буде мати наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20).

При розгляді справи судом встановлено, що спір виник між власницею житлового будинку ОСОБА_1 та колишньою невісткою ОСОБА_3 , відповідачем у даній справі, користувачем житлового приміщення. Позивач просила визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що право відповідача на користування її житловим будинком підлягає припиненню в зв`язку з припиненням шлюбу між її сином та відповідачем ОСОБА_3 .

Разом з тим, з досліджених судом доказів встановлено, що відсутні підстави для задоволення позову, так, як позивач не надала суду доказів того, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні нерухомим майном. Житловий будинок хоч і належить на праві приватної власності позивачу, однак, з урахуванням вселення відповідача до житлового будинку як члена сім`ї та реєстрації її місця проживання у спірному житловому будинку з 04.01.2012 року та реєстрації і проживання разом з нею у цьому будинку трьох, а на день розгляду справи, двох неповнолітніх дітей, відсутність у відповідача житла яке належить їй не можуть свідчити про пропорційність втручання держави у право відповідача на користування житловим приміщенням, яке є її єдиним постійним місцем проживання.

Також, позивачем не надано належних доказів, що підтверджують факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд критично відноситься до показань свідків, так як дані покази не підтверджують фактів, що підтверджують предмет спору. З даних показань вбачається, що між сторонами існує спір щодо дітей.

Що стосується зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення суд зазначає, що відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Як убачається із матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_1 належить відповідачу за зустрічним позовом по справі ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_3 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який є сином відповідача за зустрічним позовом з 14.02.1998 року по 27.11.2019 рік. За час перебування в шлюбі ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в житловому будинку як член сім`ї з 04.01.2012 року.

Як зазначено в позові та дані факти не заперечуються сторонами, ОСОБА_3 , на час подачі позову зареєстрована у вказаному спірному житловому будинку. Причиною подачі даного позову є те, що між сторонами не досягнуто домовленості, щодо користування спірним житловим будинком.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

За положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При подачі зустрічного позову позивачем обрано такий спосіб захисту, як усунення перешкод у користуванні житлом та вселення при цьому позивачем ОСОБА_3 у своєму позовній заяві не зазначено, з яких приміщень даний житловий будинок складається та якими саме приміщеннями спірного житлового будинку вона вбачає можливість користуватися та для визначення приміщення в яке позивач має намір вселитися при цьому не порушуючи прав власника та інших осіб, які проживають в даному будинку.

Таким чином, вселення позивача в спірний будинок призведе до користування ним як такого але не визначено порядок користування та не враховує баланс інтересів власника та користувача і не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2018 року по справі 756/9713/16-ц.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів про те, що вона бажає проживати в спірному будинку і мала намір в нього вселитися.

Проаналізувавши надані письмові докази та заслухавши учасників судового процесу судом було встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо проживання спільних дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на день розгляду справи Бориспільським міськрайонним судом Київської області від 17.11.2021 року ухвалено рішення про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_5 , колишнього чоловіка ОСОБА_3 , строком на шість місяців та вжито до нього заходи тимчасового обмеження його прав у виді: заборони наближатися на відстань 300 (триста) метрів до місця проживання ОСОБА_7 за його тимчасовою адресою: АДРЕСА_2 та місця його навчання - Бориспільський навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» імені Костянтина Могилка за адресою: 08302, Київська область, м. Бориспіль, вул. Володимира Момота, 16А; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_7 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним.

При подачі зустрічного позову ОСОБА_3 , однією з вимог зазначила про вселення малолітнього ОСОБА_7 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що є місцем реєстрації і проживання ОСОБА_5 .

Таким чином, вселення малолітнього ОСОБА_7 в спірний житловий будинок призведе до завідомо порушення обмежувального припису з боку ОСОБА_5 та порушення його права.

За таких обставин суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Куруючись ст. 4,11,12,13,76-81,89265,268 ЦПК України, на підставі ст.15,16,401-406 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

В задоволені позову ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , Третя особа - Орган опіки і піклування фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 17.01.2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей