Справа № 168/586/21 Головуючий у 1 інстанції: Малюта А. В.
Провадження № 22-ц/802/22/22 Категорія: 114 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Шевчук Л.Я.,

секретар судового засідання Вакіна Д.О.,

з участю заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою заявниці ОСОБА_3 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 07 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

04 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною заявою, яку мотивує тим, що на даний час вирішується позов про розірвання шлюбу із ОСОБА_1 ..

Обставинами для видачі обмежувального припису є вчинення кривдником психологічного насильства.

ОСОБА_1 зловживає спиртним і в стані алкогольного сп`яніння вчиняє щодо неї моральний тиск, контролює її життя, обмежує її свободу, переслідує її, проявляє агресію, забрав її ключі та документи, надокучає її знайомим.

Такі дії ОСОБА_1 викликають у неї побоювання за свою безпеку та безпеку малолітніх дітей, вірогідним є продовження та повторне вчинення домашнього насильства, у зв`язку із чим просила видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 на строк 6 місяців із заборонами щодо:

- перебування в місці її проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближення на 50 метрів до її місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування, а саме її місця роботи за адресою: АДРЕСА_2 ;

- особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- ведення листування, телефонних переговорів із нею або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- усунення перешкод щодо користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 07 жовтня 2021 року заяву задоволено частково.

Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , поклавши на нього на строк 6 місяців такі обов`язки:

- заборонено наближатися до місця роботи ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її;

- заборонено контроль за веденням листування, телефонних переговорів ОСОБА_3 ..

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення заяви у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу заінтересована особа ОСОБА_1 не подав.

У судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили і просять залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлена про день та годину розгляду справи, заявниця у судове засідання не з`явилася і її неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У частині 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкоду користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання(перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждало особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч.1 ст. Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

З урахуванням змісту вказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 , заявниця зазначала про вчинення останнім щодо неї психологічного виду домашнього насильства.

У частині 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.

Суд першої інстанції, дослідивши усі обставини справи та оцінивши факти небезпеки (ризиків), відсутність тяжких або особливо тяжких наслідків вчинення психологічного тиску щодо постраждалої особи, враховуючи принцип пропорційності, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування усіх заходів тимчасового обмеження прав кривдника, передбачених у частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та заявлених ОСОБА_3 ..

Апеляційний суд доходить висновку, що заявниця не довела необхідності застосування таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, як заборона його перебування в місці її проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , незалежно від наявності у власності кривдника іншого житла, а також усунення перешкод щодо користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права відхиляються апеляційним судом та розцінюються, як суб`єктивне тлумачення цих норм права самою заявницею.

Оскільки достатніми є застосовані до ОСОБА_1 тимчасові обмеження його прав щодо заявниці ОСОБА_3 , то підстави для зміни, чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повно та об`єктивно дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заявниці ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді