Справа № 953/508/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2022 р. Київський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Садовського К.С., за участю секретаря судового засідання Пазенко А.О., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) адвоката Літвінової Інни Сергіївни про забезпечення позову,
Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Літвінової І.С., звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь позивача 295 111,24 гривні основного боргу, 18 361,58 гривень трьох відсотків річних за період прострочення повернення суми позики, 50 196,24 гривні інфляційних нарахувань за користування позикою, 58 048,26 гривень подвійної облікової ставки за користування позикою у гривні, 30 000 гривень моральної шкоди, а також понесені судові витрати.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2022 справу передано для розгляду судді Садовському К.С.
При цьому, заявник посилається на те, що згідно досягнутих домовленостей, ОСОБА_1 передав у борг 01.02.2019 ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті - доларах США в розмірі 4200 доларів США та 178 615 гривень, а відповідач зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів до 20.12.2019, про що останнім складено письмову розписку. За прострочення виконання зобов`язань позивач додатково обґрунтував нарахування для відповідача штрафних санкцій, тому загальна ціна позову визначена 451 717, 32 гривня.
Оскільки, протягом строку дії договору позики (з 01.02.2019 по 20.12.2019) відповідач грошових коштів не повернув. Зі спливом строку повернення позики (20.12.2019) відповідач взагалі почав уникати зустрічей з позивачем, на телефонні дзвінки не відповідає, що підтверджує свідоме не невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань. Протягом періоду з 2019 по кінець 2021 року позивач неодноразово звертався до відповідача з усними вимогами щодо сплати заборгованості, але відповідач постійно просив зачекати та запевняв, що найближчим часом його матеріальне становище покращиться і він погасить заборгованість, що утворилася. Чергове неодноразове звернення позивача щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань протягом дії договору позики та до дати подання позовної заяви були проігноровані відповідачем, жодних реальних дій щодо повернення грошових коштів відповідачем не здійснено.
У зв`язку з тим, що відповідач свідомо уникає виконання своїх договірних зобов`язань та за період часу з лютого 2019 року до дати подачі позовної заяви не повернув суму позики (в тому числі частково) ОСОБА_1 вимушений звернутись до суду з відповідною позовною заявою.
Для забезпечення реального виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань у вигляді повернення позивачу грошових коштів, останній вбачає за необхідне скористатись своїм правом щодо подання заяви про забезпечення позову.
Оскільки розпочато судове оскарження невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань й останньому про це відомо, то на думку позивача, існує досить висока ймовірність того факту, що відповідач може в будь-який момент здійснити відчуження на користь інших осіб, майна, що належить йому на праві власності (в тому числі виконати боргові зобов`язання по обтяженню 41091338 від 15.05.2018 та здійснити відчуження майна).
У зв`язку з цим, позивач має обґрунтоване побоювання фактичного відчуження відповідачем такого майна без реального виконання відповідачем своїх боргових зобов`язань та в подальшому невиконання рішення суду.
Цей факт може істотно ускладнити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду в даній справі щодо стягнення грошових зобов`язань на користь позивача.
На підставі викладеного представник ОСОБА_1 звернулась до суду із даною заявою.
Суд, вивчивши подану заяву, дослідивши матеріали справи зазначає наступне.
Згідно з частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо доцільності забезпечення позову у спосіб, про який просить позивач, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз`яснено про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Конституційний Суд України неодноразово вказував на необхідність забезпечення основного завдання правосуддя ефективного поновлення в правах. Так, в п. 9 рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 КСУ зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.
Зокрема, ЄСПЛ зазначав: «Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава учасниця Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі і процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити, щоб судовий процес перетворився в безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимогам, так як доступ до правосуддя повинен бути не тільки фактичним, а й реальним» (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права людини на суд, враховуючи принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в його права».
Відповідно до ч.5,6 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договору позики, складеного у вигляді письмової розписки про отримання у борг грошових коштів, відповідач, як зазначено позивачем, має заборгованість у загальному розмірі 451717,32 гривні.
Розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову і не вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог по суті, суд приходить до висновку, що накладеня арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , буде співнірним заходом забезпечення позову із заявленими вимогами позивача, у зв`язку з чим заява представника ОСОБА_1 адвоката Літвінової І.С. про забезпечення позову підлягає задоволенню.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову.
Обраний судом вид забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує прав юридичної особи, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання можливого судового рішення.
Підстави для застосування зустрічного забезпечення позову відсутні.
Відповідно до ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Згідно ч.1 ст.157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 149-153, 157, 258, 260, 261, 263, 353 ЦПК України, суд, -
Заяву представника позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) адвоката Літвінової Інни Сергіївни про забезпечення позову задовольнити.
Копію ухвали направити на виконання та сторонам для відома.
Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
Строк пред`явлення ухвали до виконання - три роки.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/.

Суддя К.С.Садовський