КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/399/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Арапіної Н.Є. в м. Київ 29 жовтня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до його пред`явлення.

Заяву мотивував тим, що має намір та зобов`язується протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову пред`явити позов до ОСОБА_2 про стягнення 310972,49 грн. за попереднім договором купівлі-продажу разом з 3 % річних та інфляційними втратами. 14 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, зареєстрований нотаріально. Згідно п. 1 попереднього договору продавець у строк до 30 червня 2021 року зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 4 попереднього договору, на підтвердження сторін покупець передав передоплату у вигляді авансу в розмірі 84840 грн., а суму в розмірі 220484 грн. покупець зобов`язаний був сплатити до 16 листопада 2020 року, що він і зробив 13 листопада 2020 року, таким чином покупець передав продавцю сукупно 305324 грн. Згідно п. 5 попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансу протягом одного місяця. Всупереч умовам попереднього договору продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру станом на день подання цієї заяви, а багатоквартирний житловий будинок не побудований та не введений в експлуатацію. Крім того, всупереч умовам попереднього договору продавцем на даний час не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу. Як свідчить витяг з Державного земельного кадастру, земельна ділянка, на якій розташовано будинок, має інше цільове призначення, що свідчить про відсутність у продавця наміру виконувати зобов`язання, передбачені попереднім договором, завідомо знаючи про неможливість введення в експлуатацію будинку.

Вказував, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки продавець ухиляється від повернення одержаного авансу, при цьому ціна позову є значною, оскільки покупець збирав її для придбання квартири протягом декількох років.

На підставі вищевикладеного просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року та задовольнити його заяву, вживши заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за вказаною адресою, належну ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд не взяв до уваги його аргументи стосовно наявної судової практики в апеляційному суді, а саме рішення про забезпечення позову після розгляду аналогічних заяв до того ж самого продавця щодо квартири інших покупців в будинку за цією ж самою адресою.

Вважав необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність доказів виникнення між сторонами правовідносин щодо квартири, на яку заявник просить накласти арешт, оскільки глава 10 ЦПК України не визначає, що арешт може накладатися лише на те майно, яке є предметом спору, і що головною ознакою для забезпечення позову є належність його відповідачеві.

Наголошував, що він навіть гіпотетично не міг просити суд накласти арешт на квартиру, яка є предметом попереднього договору, оскільки цієї квартири фактично не існує, і заявник змушений ідентифікувати інше наявне у відповідача майно для забезпечення виконання судового рішення в майбутньому.

Зазначав, що у його заяві детально обґрунтовано необхідність вжиття заходів забезпечення позову, зазначено, що сума, яка буде предметом позову, є значною для його родини. Його заява повністю відповідала вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України для відповідних заяв. Ним були зазначені, зокрема, предмет позову, обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Вважав, що невиконання боржником зобов`язання впродовж року, реєстрація значної кількості позовів в інформаційній системі судової влади, ризик втрати значної суми коштів для звичайної родини є достатньою підставою для забезпечення позову на даній процесуальній стадії, оскільки відповідач може відчужити належне йому майно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову до його пред`явлення, яку мотивував тим, що 14 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, зареєстрований нотаріально. Згідно п. 1 попереднього договору продавець у строк до 30 червня 2021 року зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 4 попереднього договору, на підтвердження сторін покупець передав передоплату у вигляді авансу в розмірі 84840 грн., а суму в розмірі 220484 грн. покупець зобов`язаний був сплатити до 16 листопада 2020 року, що він і зробив 13 листопада 2020 року, таким чином покупець передав продавцю сукупно 305324 грн. Згідно п. 5 попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансу протягом одного місяця. Всупереч умовам попереднього договору продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру станом на день подання цієї заяви, а багатоквартирний житловий будинок не побудований та не введений в експлуатацію.

До заяви ОСОБА_1 надано фотографію незакінченого будівництвом будинку, інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, згідно якого цільове призначення та вид використання земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:5588 за адресою АДРЕСА_1 , належна ОСОБА_2 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2021 року; копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 13 листопада 2020 року, якою підтверджено отримання від ОСОБА_1 авансового платежу відповідно до попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Михальченко М.М., в розмірі 220484 грн.; копію попереднього договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2020 року, за умовами якого у строк до 30 червня 2021 року продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру НОМЕР_1 в багатоквартирному житловому будинку, побудованому на земельній ділянці з кадастровим номером :03:007:5588 за адресою АДРЕСА_1 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором; згідно п. 3 договору, сторони домовилися про ціну продажу 305424 грн., і що при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 84840 грн., а суму в розмірі 220484 грн. покупець зобов`язується сплатити до 16 листопада 2020 року; сторони також домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкта будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкта будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансових платежів протягом одного місяця.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 має намір звернутися із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2020 року, що вказує на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову із відповідача на користь позивача може бути стягнуто грошові кошти в розмірі 310972,49 грн., примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», отже позов дійсно може бути забезпечений шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно, за рахунок реалізації якого судове рішення може бути виконане в разі задоволення позову.

При цьому визначальною характеристикою можливості накладення арешту на майно в даному випадку є належність його відповідачу і співмірність вартості такого майна заявленим вимогам.

Разом із тим, доказів належності квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , який може набути процесуальний статус відповідача за позовом ОСОБА_1 , заявником до суду першої інстанції не надано і не надано доказів приблизної вартості такого майна, а отже позивач не довів співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Апеляційний суд враховує, що з наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 13 - 23) не підтверджується належність ОСОБА_2 право власності саме на квартиру АДРЕСА_2 , на яку заявник ОСОБА_1 просив накласти арешт.

Щодо іншого майна, належного ОСОБА_2 , ОСОБА_1 будь-яких вимог заявлено не було, відтак апеляційний суд не вправі виходити за межі заявлених вимог і надавати оцінку можливості забезпечення позову за рахунок цього майна.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов в цілому правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову в межах заявлених ОСОБА_1 вимог. Відтак апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд не прийняв до уваги відсутність обмежень, передбачених ЦПК України, щодо можливості накладення арешту не лише на майно, яке є предметом спору, і що головною ознакою майна, за рахунок якого може бути забезпечений позов, є належність його відповідачу.

Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги, що заява про забезпечення позову відповідала вимогам ЦПК України щодо форми і змісту, встановлених для відповідних заяв, разом із тим, сама по собі відповідність заяви про забезпечення позову вимогам ст. 151 ЦПК України не є достатньою підставою для її задоволення, оскільки ОСОБА_1 не доведено обставин належності майна особі, яка може набути статусу відповідача ОСОБА_2 , та співмірності вартості цього майна заявленим вимогам.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову доводи апеляційної скарги, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, з посиланням на те, продавець більше року ухиляється від повернення одержаного авансу, розмір якого є значним для заявника.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на судову практику Київського апеляційного суду, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Таким чином, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не обґрунтувавши належним чином свого рішення, та норми матеріального права, оскільки не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Апеляційний суд приймає до уваги, що заявник ОСОБА_1 не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з заявою про забезпечення позову, надавши належні та допустимі докази належності відповідачу майна, на яке він просить накласти арешт, та співмірності вартості цього майна заявленим вимогам.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду і переоцінки доказів, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.