ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м.Суми

Справа №591/1157/21

Номер провадження 22-ц/816/121/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2021 року, постановлене у складі судді Северинової А.С., у приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 18 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компослуги» про визнання права власності на 1/2 частину житлового приміщення та вселення в квартиру.

Позов мотивує тим, що з 16 лютого 2011 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . У період шлюбу народились малолітні діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких є відповідач. Відповідач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про розірвання шлюбу.

Зазначає, що у 2016 році під час спільного проживання вони придбали трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. У зв`язку з тим, що спірна квартира була придбана ними під час шлюбу за спільні сумісні кошти, тому позивачка вважає, що ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і кожен з них має на неї рівне право власності по 1/2 частині кожний.

Крім того, з серпня 2020 року та по теперішній час відповідач чинить їй перешкоди у мешканні та користуванні спірною квартирою, не впускає її в квартиру та не надає ключів від неї, у зв`язку з чим вона змушена проживати в квартирі своєї матері та у друзів, а також винаймати квартиру.

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а також вселити її до вказаної квартири.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Вселив ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 9019 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину спірної квартири за умови, що вона разом з ним погашатиме борг за квартиру. Також просить скасувати рішення суду в частині вселення, оскільки він протиправно не позбавляв позивачку права користування квартирою.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що у грудні 2015 року ним отримано у брата в борг, за погодженням з дружиною, 50000 доларів США, на придбання квартири та її облаштування. Отримання коштів у борг оформлено афідевітом. На даний час борг не повернуто.

Вказує, що позивачка разом з ним повинна повертати борг, оскільки кошти отримані були в інтересах сім`ї.

Також зазначає, що він не чинив перешкод позивачці у користуванні квартирою, оскільки після повернення дружини влітку 2020 року з держави Судан до м. Суми, вона зібрала свої речі і виїхала з квартири.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Дяченка Ю.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивачки адвоката Іващенко Т.А., яка заперечує проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірну квартиру сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, а тому позивачка має рівні з відповідачем права на користування спільним майном. Крім того, у позивачки на даний час відсутні ключі від спірної квартири, відповідачем змінено код сигналізації на вході в квартиру, отже вона обмежена у праві користування житловим приміщення, тому ОСОБА_1 підлягає вселенню до спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а. с. 9).

У період шлюбу сторін, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_6 (а. с. 10- 11).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16 лютого 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,8 кв.м, житловою площею 56,2 кв.м, яка складається з трьох жилих кімнат. Підстава виникнення права власності: додаткова угода, видана 03 жовтня 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд-Інвест» Хаж Абдулвахабу довідка про 100 % виконання обов`язків, договір про участь у Фонді фінансування будівництва від 26 серпня 2016 року, видавник Товариство «Сумбуд-Інвест» Хаж Абдулвахабу (а. с. 14-15).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 21 січня 2021 року за №14.03-08/73412 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

Відповідно до афідевіта, виданого 30 грудня 2015 року юристом і нотаріусом Ховайда Яхья Ісмаїль, Абдуль Ваххаб Хаж винен у борг 50 000 доларів США ОСОБА_7 з метою покупки квартири в державі Україна, зобов`язався виплатити цю суму до 30 грудня 2021 року або протягом шести років (а. с. 68).

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 27 липня 2021 року розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (справа №591/7404/20, а. с. 55-56).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Виходячи з вимоги частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обгрунтованого висновку про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,8 кв.м, житловою площею 56,2 кв.м, придбана сторонами у період шлюбу, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя і позивачка має право на 1/2 частину квартири.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на спростування ОСОБА_2 презумпції спільності майна подружжя.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що можливо визнати за позивачкою право на Ѕ частку спірної квартири за умови, якщо вона разом з ним буде погашати борг, який утворився при придбанні квартири, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, однак питання боргів подружжя не було предметом судового розгляду. Крім того наявність несплаченого боргу за договором позики, укладеним одним із подружжя, не впливає на висновок суду про спільність власності подружжя на спірне нерухоме майно та рівність часток сторін у праві власності на це майно.

Суд першої інстанції, враховуючи заперечення ОСОБА_2 проти проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, яка є її співвласником, також дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту прав позивачки на користування квартирою шляхом задоволення її вимоги про вселення до квартири.

Відтак за встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 січня 2022 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина