ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/312/21 Номер провадження 22-ц/814/278/22Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Чумак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року, постановлене суддею Куцин В.М. (повний текст складено 16 жовтня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку такого майна,

та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу,

в с т а н о в и в:

11.02.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, її та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на Ѕ частку такого майна.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 16.07.1978 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13.07.1993. Після розлучення вони продовжили проживати в одному помешканні, а потім примирилися та стали жити однією сім`єю, як чоловік та дружина, вже без реєстрації шлюбу. В цей період разом виховували та утримували двох спільних дітей, дбали про їх майбутнє, проявляли по відношенню одне до одного взаємну турботу та піклування, мали спільний бюджет та утримували спільне господарство.

29.04.1996, за спільні заощадження, ними придбано та зареєстровано за ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_1 , про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої миргородської ДНК Наконечною Н.П. При оформленні договору вона особисто передала продавцю ОСОБА_4 грошові кошти в рахунок купівлі квартири, а в самому договорі вказано, що станом на дату його підписання ОСОБА_3 проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_2 .

22.07.2004 проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 , про що ДРАЦС в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №91.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, але, за життя не заперечував, що спірна квартира належала їм на праві спільної сумісної власності. Про наявність заповіту, укладеного ним на користь ОСОБА_2 , яким він заповів останній зареєстровану за ним квартиру, їй стало відомо восени 2020 року. Тоді ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до неї, позивачки, про встановлення факту, що спірна квартира належала ОСОБА_3 на праві особистої власності, який ухвалою суду від 11.01.2021 (справа №541/2034/20) залишено без розгляду.

Із метою захисту оспорюваного права просить визнати спірну нерухомість об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, набутого в період зареєстрованого шлюбу до моменту його розірвання в порядку, встановленому ст.ст.44, 180 КпШС України (22.07.2004), визнавши за нею право власності на Ѕ частку такого майна.

10.03.2021 ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період із квітня 1993 року по 22 липня 2004 року.

Підстави позову обґрунтовує тим, що рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13.07.1993 розірвано шлюб між колишнім подружжям ОСОБА_5 та встановлено, що в 1978 році сторони зареєстрували шлюб і проживали спільно по квітень 1993 року.

У період шлюбу вони приймали участь в будівництві житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті особи, якій надавалася земельна ділянка під будівництво, право власності на будинок подружжя ОСОБА_5 , по ј кожному, оформлено шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину від 24.03.1988, виданого Миргородською ДНК.

Із квітня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали роздільно і фактично припинили шлюбні відносини, прийнявши узгоджене рішення про поділ спільної часткової власності шляхом переходу права власності на ј частку будинку по АДРЕСА_2 від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з одночасним придбанням однокімнатної квартири за рахунок грошової компенсації вартості належної йому частки будинку.

29.04.1996, з метою реалізації досягнутих домовленостей, між колишнім подружжям укладено нотаріально посвідчений договір дарування, яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар ј частку жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходилася за вказаною адресою. Того ж дня ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 , зареєструвавши 15.05.1996 за собою право власності на нерухомість, а 17.05.1996 - прописавшись у цій квартирі.

22.07.2004, за заявою ОСОБА_1 , проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 .

Із 03.08.2005 ОСОБА_2 стала проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 у спірній квартирі, а ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер, заповівши їй належну йому квартиру. Для захисту спадкових прав просить вимоги позову задовольнити.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12.05.2021 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку такого майна./а.с.73-74/

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04.10.2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку такого майна відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку такого майна, у виді арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , який встановлений ухвалою цього ж суду від 15.02.2021 у справі №541/312/21.

Рішення міськрайонного суду в частині відмови у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 вмотивовано тим, що спірна квартира набута ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а тому є їх спільною сумісною власністю. Проте порушене право позивачки не підлягає захисту в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з квітня 1993 року по 22 липня 2004 року не підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків, у задоволенні вимог позову ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю.

Із рішенням міськрайонного суду не погодилась позивачка та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлений нею позов задовольнити. У іншій частині рішення залишити без змін. Розгляд справи просить проводити без її участі.

Зазначає, що звертаючись в суд із позовом до ОСОБА_2 не заявляла вимог про поділ майна подружжя, оскільки за життя ОСОБА_3 не заперечував її права спільної сумісної власності на придбану квартиру. Від дня ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу (13.07.1993) до моменту його розірвання в порядку, встановленому ст.ст.44, 180 КпШС України (22.07.2004), і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_3 не ставив питання про визнання спірної квартири його особистою власністю (ч.2 ст.28 КпШС України в редакції 1969 року) та не звертався в суд із позовом про встановлення режиму окремого проживання подружжя (ст.119 СК України).

Вважає, що саме відповідачка мала спростувати указані твердження, а не вона, позивачка, довести відсутність майнового спору між колишнім подружжям. Також повідомляє про їх наміри залишити спірну квартиру своїм дітям.

Зазначає, що предметом її спору був не поділ спільного майна подружжя, а визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири. Про порушене право їй стало відомо в листопаді 2020 року із позову ОСОБА_2 , за змістом якого їй стало відомо, що остання, за заповітом ОСОБА_3 , успадкувала всю квартиру, включно із її часткою.

Відмовляючи у позові з підстав пропуску строку позовної давності, місцевий суд не вказав початок його обрахування та безпідставно, за відсутності вимог про поділ майна подружжя, вийшовши за межі позову, застосував ч.3 ст.29 КпШС України в редакції 1963 року, ч.2 ст.72 СК України, ст.ст. 256-257, 261 ЦК України.

Просить застосувати позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30.05.2018 у справі №441/1224/15-ц, за змістом якої вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушене право.

Вважає такими, що не заслуговують на увагу висновки місцевого суду про відсутність її інтересу, як власника у спільному майні після 1996 року та просить врахувати, що із 2003 року вона була інвалідом ІІІ групи, зараз це ІІ група інвалідності, зумовлена тяжким захворюванням хребта та ураження опорно-рухового апарату, що є поважною причиною, яка впливала на можливість її доступу до спірної квартири.

22.12.2021 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Посилаючись на статтю 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, правову позицію Верховного Суду, сформовану у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016, №465/650/16-ц від 21.11.2018, вважає, що позивачка свій процесуальний обов`язок не виконала та не довела, що не знала та не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Зазначає, що позивачка не заявляла про визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, а тому її посилання на поважність причин пропуску такого строку згідно вимог ч.6 ст.367 ЦПК України не заслуговують на увагу.

Заперечує проти прийняття як доказу довідки МСЕК за 2003 рік, оскільки позивачка не довела неможливість її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась та просила розглядати справу без її участі, про що зазначила у апеляційній скарзі.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились про поважність причин неявки суд не повідомили, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції установлено, що із 16.07.1978 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі./а.с.3,4/ Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.5/

Рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13.07.1993 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано і цим же рішенням встановлено, що в 1978 році сторони зареєстрували шлюб і проживали спільно по квітень 1993 року./а.с.6/.

Згідно договору купівлі-продажу від 29.04.1996 ОСОБА_3 купив у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку 15.05.1996 зареєстровано за ним Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №36 за реєстровим №28./а.с.7-8/

22.07.2004 проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , про що ДРАЦС в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №91, свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 ./а.с.9/

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . Належну йому квартиру АДРЕСА_1 , він заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 22.10.2015 приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за №18841/а.с.10/

Міськрайонним судом допитано свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що спірна квартира придбана 29.04.1996 та зареєстрована за нині померлим ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто за час перебування останнього у шлюбі з позивачкою, тому вона є їх спільною сумісною власністю. Після реєстрації розірвання шлюбу в органах ДРАЦС ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) позивачка не проживала у квартирі та не була зареєстрована в ній, отже більше 16 років не цікавилась цим майном, як співвласник, а до суду з цим позовом звернулася лише 11.02.2021, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою відмови у його задоволенні.

При цьому суд визнав такими, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася лише після смерті колишнього чоловіка та звернення відповідача ОСОБА_2 в суд з позовом про встановлення факту, що спірна квартира належала йому на праві особистої власності, оскільки за встановлених обставин, вона не могла не знати, що після розлучення із ОСОБА_3 спірна квартира не була зареєстрована за нею і вона не була зареєстрована у ній, де разом з її колишнім чоловіком проживала відповідачка, яка і користувалася спірним майном протягом останніх 16 років.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як установлено міськрайонним судом та підтверджується матеріалами справи, спірна квартира набута ОСОБА_3 29.04.1996 та на спірні правовідносини щодо права спільної сумісної власності поширюються норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Отже, тлумачення статті 28 КпШС України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно ст.44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Оскільки ухвалене Миргородським міським судом рішенням від 13.07.1993 про розірвання шлюбу між ОСОБА_23 та ОСОБА_1 зареєстровано ДРАЦС в порядку ст.44 КпШС України 22.07.2004, на підставі викладених норм, апеляційний суд визнає правильним висновок суду першої інстанції, що спірна квартира набута ОСОБА_3 29.04.1996 в період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 , до моменту його розірвання в порядку, встановленому ст.ст.44, 180 КпШС України (22.07.2004), та є їхньою спільною сумісною власністю.

Визнавши позов ОСОБА_1 обґрунтованим суд першої інстанції відмовив у його задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу позивачка понад 16 років не цікавилась цим майном, як співвласник, а до суду з цим позовом звернулася лише 11.02.2021. Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя,встановлюється трирічний строк позовної давності.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У доводах апеляційної скарги позивачка вказує, що між нею та колишнім чоловіком був відсутній майновий спір щодо квартири, а тому в цій справі вона не заявляла позовних вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, а просила суд визнати за нею право власності на Ѕ його частину, обраховуючи початок його перебігу від дати отримання позову ОСОБА_2 (листопад 2020 року), коли їй стало відомо про успадкування останньою всією квартири, а не її Ѕ частини.

Апеляційний суд визнає такі твердження неспроможними, такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з таких підстав.

За правилами ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не уточнювала позовних вимог, пред`явивши позов, у тому числі, про визнання спірного об`єкту нерухомості спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, місцевий суд із дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, в межах заявлених вимог, застосував до спірних правовідносин норми права, якими вони врегульовані, а саме, ч.3 ст.29 КпШС України в редакції 1963 року, ч.2 ст.72 СК України, ст.ст. 256-257, 261 ЦК України.

Стосовно посилань позивачки, що за життя її колишній чоловік не ставив питання про визнання спірної квартири його особистою власністю чи про встановлення режиму окремого проживання подружжя, а тому не порушував її майнових прав, колегія суддів приймає до уваги наступне. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким розпорядився належною йому власністю, а не окремою його частиною, на користь ОСОБА_2 . Волевиявлення власника посвідчено нотаріусом і не допускає його двозначного тлумачення, отже доводи апеляційної скарги про відсутність між колишнім подружжям майнового спору не ґрунтується на доказах. Тому колегія суддів погоджується із висновками міськрайонного суду, що після розірвання шлюбу позивачка упродовж понад 16 років мала можливість дізнатися про порушене/оспорюване право, проте не цікавилась цим майном, як співвласник, звернувшись в суд із цим позовом у 2021 році з пропуском строку позовної давності, не порушуючи питання його поновлення, що виключає підстави оцінки, як доказу, довідки МСЕК за 2003 рік.

Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на розгляд його справи судом. Реалізація наведеного права має відбуватися із дотриманням строку позовної давності, що забезпечує юридичну визначеність та остаточність судового рішення. З огляду на практику Європейського суду з прав людини механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17.

У справі, що переглядається, позивачем не виконано свій процесуальний обов`язок та не доведено, що вона не знала та не могла дізнатися про порушене право, при цьому принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, що відповідає позиції Верховного Суду у справі №904/2104/19 від 16.112021.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними підставам звернення до суду, не ґрунтуються на доказах та є припущеннями позивача, на яких не може ґрунтуватися рішення суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.01.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

О.В. Чумак