ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Харків

Справа № 628/9/21

Провадження № 22-ц/818/575/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю, про відновлення порушеного права та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2021 року, постановлене у складі судді Коваленко О.А., в залі суду в м. Куп`янськ, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю, про відновлення порушеного права та вселення.

Обгрнутовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що на праві приватної власності йому належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований та проживав. Після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 остання почала періодично чинити йому перешкоди у користуванні вищевказаним житловим будинком, а з червня 2010 року він не має можливості проживати в ньому, так як вона змінила замки, в будинок його не допускає, ключ не надає. На всі спроби вселитися до будинку і проживати в ньому відповідач ОСОБА_3 викликає працівників поліції і пояснює, що він вчиняє сварки. Рішенням Куп`янського міськрайоного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року його право поновлено, зобов`язано ОСОБА_3 не перешкоджати йому у здійсненні права користування та розпорядження власністю вищевказаним житловим будинком, та його вселено у вказаний будинок. Відносно ОСОБА_2 рішення не приймалось, так як на той час вона була неповнолітня. У липні 2015 року ВДВС Куп`янського МРУЮ було відкрите виконавче провадження по виконанню рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року. Після цього ОСОБА_2 з сім`єю вселилась в спірний житловий будинок в кімнату 1-4 площею 28кв.м, якою до порушення його прав користувався він. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 добровільно не виконала рішення суду від 08 грудня 2014 року і чинила перешкоди державним виконавцям у примусовому виконанні рішення суду, ВДВС Куп`янського МРУЮ було направлено подання до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області і 05 травня 2016 року в ЄРДР було внесено відповідні відомості: кримінальне провадження №001348, правова кваліфікація ч.1 ст. 382 КК України, яке знаходиться на досудовому розслідуванні до цього часу. В 2015 році відповідачі без його дозволу вселили в спірний будинок чоловіка відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , оформили субсидію на його ім`я, підробивши підписи, він позбавлений можливості знати достовірність відомостей щодо показань лічильників обліку газу та електроенергії, проте особові рахунки оформлені на його ім`я. По факту чергового не допуску його до житлового будинку 27 вересня 2020 року був складений акт та викликані працівники поліції, проте, до теперішнього часу відповідачі відмовляються поновити його порушене право та вселити в житловий будинок.

Просить суд:

усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком та вселити його в будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати відповідачів звільнити житлову кімнату 1-4 площею 28кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 для його проживання та надати постійний доступ до всіх приміщень будинку, лічильників газу та електроенергії;

стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Вселено ОСОБА_1 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору по 420,40грн. з кожної.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині незадоволених позовних вимог та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно не врахував і не надав оцінку незаконним діям відповідача ОСОБА_2 щодо не допуску ОСОБА_1 та спеціалістів до жилого будинку АДРЕСА_1 для обстеження будинку та виконання робіт по встановленню нових лічильників газу та електроенергії, а тому необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині допуску до всіх приміщень та лічильників газу та електропостачання, вказавши що позивач не довід, що відповідачі мають намір чинити такі перешкоди. Вказує, що надав докази тому, що відбувається на протязі кількох років.

Також зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо звільнення кімнати 1-4, оскільки він не зазначив, яке приміщення будуть займати відповідачі після звільнення вказаної кімнати, оскільки він декілька років не має можливості проживати у власному будинку через те, що відповідачі перешкоджають.

Поміж іншого, в мансарді жилого будинку є дві житлові кімнати, одну з них займає ОСОБА_3 і тому ОСОБА_2 може проживати там же, але в іншій кімнаті.

В решті рішення суду не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог, тому рішення суду в іншій частині колегією не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів звільнити житлову кімнату 1-4 площею 28кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 для проживання позивача ОСОБА_1 та надання постійного доступу до всіх приміщень будинку, лічильників газу та електроенергії суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та необгрунтованості.

Колегія судді погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №12899228 від 14 грудня 2006 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

У позовні заяві ОСОБА_1 поміж іншого просив зобов`язати відповідачів звільнити житлову кімнату 1-4 площею 28кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 для його проживання та надати постійний доступ до всіх приміщень будинку, лічильників газу та електроенергі посилаючись на те, що ОСОБА_2 з сім`єю безпідставно вселилась в спірний житловий будинок в кімнату 1-4 площею 28кв.м, якою до порушення його прав користувався він. Крім того, відповідача позбавляють його можливості отримати відомості щодо показань лічильників обліку газу та електроенергії, хоча особові рахунки оформлені на його ім`я.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено,що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що: відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ІДПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки; позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

За нормою ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР.

Матеріали справи свідчать, що відповідач по даній справи ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: КП «Куп`яннське БТІ» про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку поділу майна подружжя та 1/2 частину складу, поділ жилого будинку та складу, визначення порядку користування земельною ділянкою.

ОСОБА_5 (позивач у даній справі) у свою чергу звертався до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю, відновлення порушеного права та вселення.

Так, рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року у справі №2-103/11 було частково задоволено позов ОСОБА_3 та проведено поділ вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Виділено ОСОБА_3 як співвласнику 55/100 часток будівель і споруд, а саме:

по житловим будівлям: коридор 2-1 площею 7,6кв.м, котельня 2-2 площею 7,3кв.м, сходова клітина 2-3 площею 2,5кв.м, санвузол 2-4 площею 4,6кв.м, кладова 2-5 площею 0,8кв.м, кухня 2-6 площею 22,4кв.м, сходова клітина 2-7 площею 12,4кв.м, житлова кімната 2-9 площею 23,0кв.м, всього вартістю 161 476грн., мансарда: приміщення 2-1 площею 16,5кв.м. приміщення 2-2 площею 2,7кв.м, сходова клітина 2-3 площею 2,8кв.м, всього вартістю 31 025грн, разом по житловим приміщенням 102,6кв.м вартістю 192 501грн., по надвірним будівлям: а-веранда вартістю 7 891грн., Б- погріб вартістю 7 204грн., частина паркану №1 вартістют2996,5грн., загальною вартістю по надвірним будівлям 18091,5кв.м, а всього будівель і споруд на суму 210 592,50грн., що на 18 218грн. більше чим покладено, з площею 97,5кв.м, що на 2,55кв.м більше чим покладено.

Виділено ОСОБА_1 як 1 співвласнику 45/100 часток будівель і споруд, а саме:

по житловим будівлям: коридор 1-1 площею 9,5кв.м, санвузол 1-2 площею 9,3кв.м, кухня 1-3 площею 9,6км, житлова кімната 1-4 площею 28кв.м, всього вартістю 112 993грн., мансарда: приміщення 1-1 площею 16,3кв.м, приміщення 1-2 площею 24,8кв.м, всього вартістю 57 960грн., разом по житловим приміщенням 97,5кв.м вартістю 170 953грн., по надвірним будівлям: частина паркану №1 вартістю 2 996,50грн., хвіртка вартістю 207грн., загальною вартістю по надвірним будівлям 3 203,50грн., а всього будівель і споруд на суму 174 156,50грн., що на 18 218грн. менше чим покладено, з площею 97,50кв.м, що на 2,55кв.м менше чим покладено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 55/100 часток, а за ОСОБА_1 право власності на 45/100 часток житлового будинку і надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування земельною ділянкою відповідно до варіанту №1 додатку №5 висновку судової будівельно-технічної експертизи №4794 від 17 серпня 2012 р.:

ОСОБА_3 виділено в користування земельну ділянку площею 1 357кв.м, у тому числі під будівлями (на плані окрашене в рожевий колір).

ОСОБА_1 виділено в користування земельну ділянку площею 1 357кв. м, у тому числі під будівлями (на плані окрашене в жовтий колір).

Границя розподілу земельної ділянки поділяє земельну ділянку на ділянки: - від лінії забудови по АДРЕСА_1 , розділивши огорожу на відрізки з розмірами 14,75м і 31,25м, далі по прямій лінії, потім по лінії розподілу житлового будинку, далі по прямій лінії довжиною 5м, потім повернув наліво під кутом 90 градусів по прямій лінії довжиною 12,9м, далі повернув направо під кутом 90 градусів по прямій лінії довжиною 35,85м до границі земельної ділянки, розділивши огорожу на відрізки з розмірами 17,87м і 28,13м.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю - жилим будинком , розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 до вищевказаного будинку.

Додатковим рішенням цього ж суду від 05 березня 2015 року вирішено питання про судові витрати.

Вказаним рішенням було встановлено, що 26 січня 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстровано шлюбі.

Від цього шлюбу мають дитину дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - співвідповідач по справі.

09 серпня 2005 року шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

В період шлюбу сторін, згідно з розпорядженням Куп`янської районної державної адміністрації №196 від 30 квітня 1999 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на забудову індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,25га, виділеній рішенням виконавчого комітету Моначинівської сільської ради № 3 від 26 січня 1999 року в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 03 травня 2001 року, який затверджений рішенням виконкому Моначинівської сільської ради Куп`янського району № 16 від 29 травня 2001 року, пред`явлений до прийняття в експлуатацію житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , готовий до введення в експлуатацію.

Встановлено, що спірний будинок був збудований сторонами у період шлюбу, що підтверджується: довідкою ПСП «Моначинівське» від 29 листопада 2002 року, згідно якої ОСОБА_3 була погашена позика в сумі 17 530грн., яка раніше надавалася КСП ім. Фрунзе, що становить 50% вартості будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ; договором 0045/1999 від 12 серпня 1999 року, згідно з яким відповідач уклав з Харківським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі договір про надання довгострокового кредиту на будівництво житла на селі у розмірі 25 000грн. на термін 17 років.

Таким чином, спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а тому їх частки у праві власності відповідно до положень ст.70 СК України є рівними.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2015 року у справі №2-103/11 рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 березня 2015 року змінено.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання права власності на 1/2 частину будинку, визначення порядку користування земельною ділянкою - відмовлено.

В іншій частині рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року та додаткове рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2015 року - залишено без змін.

Вказаним рішенням апеляційного суду було встановлено, що відповідач здійснив перебудову спірного житлового будинку, надбудову на другому поверсі мансарди, переобладнання будинку на дві квартири без відповідного дозволу на населеного проекту і інших погоджень.

Змінюючи рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року апеляційний суд зазначив, що оскільки матеріали справи не містять будь-яких даних про звернення до органів місцевого самоврядування з питань прийняття в експлуатацію надбудови другого поверху і переобладнання будинку та про відмову цих органів у його вирішенні, а також про наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний будинок, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку стосовно задоволення позову про визнання права власності на перебудований будинок та його поділ і визначення порядку користування земельною ділянкою, власник якої до участі у справі залучений не був.

Між тим, сама по собі відмова в задоволенні позовних вимог із наведених вище підстав не спростовує того факту, що спірний будинок був побудований в період шлюбу.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зобов`язання відповідача ОСОБА_3 звільнити житлову кімнату 1-4 площею 28кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 для його проживання.

Це ж саме стосується і відповідача ОСОБА_2 , яка проживає у спірному домоволодінні, як член сім`ї відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР.

Що стосується позовних вимог з приводу зобов`язати відповідачів надати доступ до лічильників газу та електроенергії, які розташовані в спірному домоволодінні, то підстав для окремого зазначення про це у резолютивній частині рішення суду немає, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення до спірного домоволодіння були задоволені, а це передбачає, що позивач отримає повний доступ до лічильників, які розташовані в цьому домоволодінні, та до всіх приміщень будинку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 січня 2022 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова