Справа №430/1746/21
Провадження №2/430/83/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Савченко К.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача адвоката: Шепель Марини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шепель М.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених вимог адвокат Шепель М.В. посилалася на те, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1218 належить квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до довідки Щастинської міської ВЦА Щастинського району Луганської області від 26.07.2021 за №190, за адресою: АДРЕСА_1 , окрім позивачки, також зареєстровані: чоловік - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишня невістка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак остання фактично не мешкає за вказаною адресою з 2015 року. 05.07.2021 року головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, яким засвідчено, що за адресою, АДРЕСА_1 , починаючи з 2015 року фактично не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільне господарство не веде, комунальні послуги не сплачує. Також, представник позивача зазначає, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї позивача відповідачці не чинили. Таким чином, позивачка, як власниця житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачка створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, позивачка несе зайві витрати та позбавлена права на оформлення субсидій на сплату житлових послуг тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивачки направила до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відстуності.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачки за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1218, Серія ААВ № 211182, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Точаненко Т.Н., ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_2 .

Згідно інформації начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 25.08.2021 року за №128 - квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за позивачкою по справі.

В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , чоловік - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою: №190 від 26.07.2021 року, видана головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА Тріщенко О.П., однак відповідачка фактично там не проживає з 2015 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.07.2021 року №191, складеним головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА О. Тріщенко.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу.

Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає понад рік, квартирою не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на її утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої її реєстрації у квартирі позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача адвоката: Шепель Марини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна