Ухвала

Іменем України

17 січня 2022 року

м. Київ

справа № 2608/13823/12

провадження № 61-461ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Лазнюк Євгенією Володимирівною , на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника відділу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, по виконавчому провадженні №3954423,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на начальника дії відділу Василевського Андрія Миколайовича Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), по виконавчому провадженні № 39544236.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 належить частка в праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку він хоче подарувати дочці, але не може, оскільки нерухоме майно знаходиться під арештом. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про обтяження 2783268 (спеціальний розділ) щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 .

На запит адвоката Лазнюк Є. В. Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві надав Лист від 11 лютого 2021 року вих. № 11551 в якому зазначено, що з 28 серпня 2013 року на примусовому виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2/759/597/13 від 09 серпня 2013 року Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Демарк» боргу, 24 червня 2014 року державним виконавцем Кириленко А. В. керуючись пунктом 9 статті 47 (в старій редакції) Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Зазначена стаття не передбачає зняття арешту з майна боржника, а надання ґрунтовної інформації (копій документів) за виконавчим провадженням та проведення перевірки виконавчого провадження начальником відділу, на дії або бездіяльність державного виконавця, які перебували на виконанні у 2014 року, не вбачається за можливе у зв`язку з закінченням строку, визначеного в пункті 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5 (зі змінами), для зберігання останніх.

Зазначав, що на письмову вимогу ОСОБА_3 зняти арешт з його майна, Святошинським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві за підписом начальника відділу Василевського А. М., надано відповідь (Лист вих. 37727 від 20 квітня 2021 року), що підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника визначені в частині четвертій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Ураховуючи вищевикладене, наразі підстави для зняття арешту з майна (коштів) відсутні. Лист вих. № 37727 від 20 квітня 2021 року було отримано представником ОСОБА_1 12 травня 2021 року.

ОСОБА_1 просив:

визнати протиправним дії начальника відділу Василевського А. М. які полягають у не скасуванні (не знятті) арешту (заборони відчуження) з майна ОСОБА_1 ;

усунути відповідні порушення прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Святошинського РВДВС у м. Києві здійснити усі дії та вжити заходів для зняття (скасування) арешту з майна ОСОБА_1 та заборону його відчуження, накладеного згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 жовтня 2013 року, вилучення (скасування) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру запису про обтяження 2783268 (заборона відчуження об`єктів нерухомого майна, арешту майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рамках виконавчого провадження 39544236.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії начальника відділу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, які полягають у не скасуванні (не знятті) арешту з майна ОСОБА_1 .

Зобов`язано Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) усунути відповідні порушення прав ОСОБА_1 , зняти (скасувати) арешт з майна ОСОБА_1 , вилучити (скасувати) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру запис про обтяження 2783268 (спеціальний розділ), арешт нерухомого майна ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження 39544236.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. згідно відповіді Святошинського РВДВС у м. Києві за підписом начальника відділу Василевського А. М., вих. № 37727 від 20 квітня 2021 року підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника визначені частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Ураховуючи вищевикладене, наразі підстави для зняття арешту з майна (коштів) відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу Святошинського відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задоволено. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N606-XIV, при цьому стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N606-XIV повернення виконавчого документа не є підставою для закінчення виконавчого провадження. Отже зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу. Зазначених вимог закону суд першої інстанції не врахував, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , чим порушив норми матеріального права.

ОСОБА_1 06 січня 2022 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, яка підписана представником Лазнюк Є. В., у якій просить: скасувати постанову суду апеляційної інстанції; залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Разом з касаційною скаргою від 06 січня 2021 року подано також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження. Клопотання мотивоване тим, що повний текст оскарженої постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року було складено 03 грудня 2021 року. У Святошинському районному суді м. Києва адвокату Лазнюк Є. В. повідомили, що у зв`язку із значним навантаженням на працівників суду їй не можуть точно повідомити дату видачі в паперовому вигляді постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року. Касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року подається 06 січня 2021 року з обчисленням 30 денного строку з дати отримання адвокатом Лазнюк Є. В. в електронному вигляді копії повного тексту оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду, а саме: копія повного тексту оскаржуваної Постанови Київського апеляційного суду була надіслана адвокату Лазнюк Є. В. та отримана нею 07 грудня 2021 року отже, 30-денний строк починається з 08 грудня 2021 року та закінчується 06 січня 2021 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що після повернення виконавчого листа № 2/759/597/13 стягувачеві 24 червня 2014 року відповідний виконавчий лист повторно до виконання не подавався, отже вже давно минув встановлений законом строк для пред`явлення відповідного виконавчого документу до виконання, в тому числі і для повторного пред`явлення відповідного виконавчого документу до виконання. Будь-яка інша особа також ніколи вже не пред`явить виконавчий документ до виконання. Стягувач публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк» не існує, оскільки його було ліквідовано. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Київський апеляційний суд при винесенні оскаржуваної постанови від 01 грудня 2021 року на це уваги не звернув.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 належить частка в праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міститься запис про обтяження 2783268 (спеціальний розділ) щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Згідно листа Святошинського РВДВС у м. Києві від 11 лютого 2021 року вих. № 11551, з 28 серпня 2013 року на примусовому виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2/759/597/13 Святошинського районного суду м. Києва виданий 09 серпня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк» Демарк» боргу. Постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

24 червня 2014 року державним виконавцем Кириленко А. В., керуючись пунктом 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 761/35971/15-ц (првоадження № 61-23265св18) зроблено висновок, що: «12 липня 2013 року щодо ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом за відповідною постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківского РУЮ м. Києва Петрусенко Г.О. та в подальшому за постановою від 29 листопада 2013 року було накладено арешт на майно заявника - транспортні засоби, і визначено про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі - 88 483 грн 32 коп. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Петрусенко Г. М. від 25 листопада 2014 року було повернуто виконавчий лист від 25 жовтня 2012 року стягувачу щодо ОСОБА_4 на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно із пунктом 9 частиною першою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 1999 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо ОСОБА_4, як солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернуто стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року по справі № 456/3731/18 (провадження №61-14581св20) зазначено, що «Відповідно до пункту 9 частини першої, частини п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Встановивши, що відсутні підстави для зняття арешту, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Лазнюк Євгенією Володимирівною , на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника відділу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, по виконавчому провадженні №3954423.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков