Провадження № 22-ц/802/41/22 Категорія: 39 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з - Савчук Т. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що 28 вересня 2020 року між ним і АТ «ПУМБ» був укладений договір комплексного банківського обслуговування № 201, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 78 000,00 грн з процентною ставкою 0,01 % річних строком на 36 місяців. Крім того, в договорі визначено оплату позичальником 2,99 % комісії за обслуговування кредиту щомісячно, що, на думку позивача, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати положення договору про сплату позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості недійсною.

Заочним рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2021 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено визнати положення договору комплексного банківського обслуговування від 28 вересня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 і АТ «Перший український міжнародний банк» щодо нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2,99 % недійсним.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання позивач і представник відповідача не з`явилися, хоча позивач і відповідач у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідач подав суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, оскільки останній раніше подавав клопотання про відкладення розгляду справи (розгляд справи було призначено на 10 годину 09 грудня 2021 року), суд задовольнив це клопотання і відклав розгляд справи на 9 годину 30 хвилин 11 січня 2022 року.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

За матеріалами справи судом встановлено, що 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву №201 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_1 грошові кошті у розмірі 78 000,00 гривень, з яких 78 000,00 грн - на загальні споживчі цілі та 0 грн - для сплати разової комісії. Також в договорі визначено, що за обслуговування кредитної заборгованості позичальником щомісяця сплачується комісія у розмірі 2,99 % річних, процентна ставка складає 0,01 % річних.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору частково недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки згідно з договором комплексного банківського обслуговування позичальнику було встановлено щомісячну плату за послугу з розрахунково-касового обслуговування кредиту, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, вказаний пункт договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частин першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами 1, 2, 3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно з пунктом 4 договору комплексного банківського обслуговування від 28 вересня 2020 року позичальнику ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе плату за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору - щомісячна комісія за обслуговування кредиту, тобто зазначеним пунктом кредитного договору встановлено плату за надання банком позичальнику інформації щодо його кредиту, безоплатність якої прямо встановлена частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 4, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766/цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 31); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для недійсності правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

За таких обставин та з врахуванням того, що банком в договорі комплексного банківського обслуговування було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що положення договору комплексного банківського обслуговування № 201 від 28 вересня 2020 року щодо нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2,99 % (база нарахування сума кредиту, яка видається на загальні споживчі ціни) є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також відхиляє доводи скарги про те, що сам позивач підписав заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, в якому була встановлена вказана плата, оскільки у даному випадку банком у кредитному договорі була встановлена плата за послуги, які за вказаним законом повинні надаватися банком безоплатно.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді