Справа № 352/1048/19
Провадження № 22-ц/4808/86/22
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 19 жовтня 2021 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Тисменицького районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області,ГУДКС України в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012 зобов`язано відповідачку ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні земельною ділянкою в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та демонтувати (знести) самовільно збудовану господарську будівлю на межі земельних ділянок в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.11.2012 задоволено подання державного виконавця про роз`яснення вказаного рішення суду щодо уточнення місцезнаходження (адреси) самовільно збудованої господарської будівлі, яка підлягає знесенню. На підставі вказаного рішення апеляційного суду Тисменицьким районним судом видано виконавчий лист № 2-897/11, який з 23.08.2012 знаходився на виконанні у ВДВС Тисменицького РУЮ ГТУЮ в Івано-Франківській області.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.09.2014, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11.03.2015, підтверджено протиправність бездіяльності та рішень державного виконавця, визнано незаконною та скасовано постанову головного державного виконавця Григорківа С.І. від 06.02.2014 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Тисменицького районного суду № 2-897/11 від 31.01.2012; зобов`язано ВДВС Тисменицького РУЮ ГТУЮ в Івано-Франківській області відновити вказане виконавче провадження.

Державний виконавець Григорків С.І. затягував виконання судового рішення, виносив необґрунтовані постанови про закінчення виконавчого провадження, які скасовувалися судом, звертався з поданнями про роз`яснення судового рішення, безпідставно посилаючись на те, що при виході за місцем виконання на межі земельних ділянок в садовому товаристві «Здоров`я» не виявлено господарської будівлі, яка підлягала знесенню, при цьому безпідставно зупиняв виконавче провадження. Незаконною постановою головного державного виконавця Григорківа С.І. від 10.06.2019 ВП № 33989311 виконавчий документ повернуто стягувачу.

Посилаючись на те, що судове рішення не виконано, його права продовжують порушуватися, внаслідок чого йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди, а дії державного виконавця слід розцінювати як свідоме затягування виконання судового рішення та такі протиправні дії і бездіяльність продовжуються до цього часу, з врахуванням заяв про уточнення та збільшення розміру позовних вимог від 18.06.2019 і від 04.09.2019 просив:

- визнати незаконними дії, рішення та бездіяльність ВДВС Тисменицького РУЮ ГТУЮ в Івано-Франківській області та безпідставне подання про роз`яснення рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012 та виданого 26.04.2012 Тисменицьким районним судом виконавчого листа на примусове виконання судового рішення, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.11.2012 та рішення Тисменицького районного суду по справі № 2-897/2011;

- зобов`язати відповідачів виконати рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012 та виданий виконавчий лист на примусове виконання судового рішення, ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14.09.2014; скасувати як незаконну постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 10.06.2019 р. ВП № 33989311;

- стягнути з держави в особі ВДВС Тисменицького РУЮ ГТУЮ в Івано-Франківській області та УДК в Івано-Франківській області на його користь 6 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також з ОСОБА_2 500 000 грн відшкодування моральної шкоди;

- постановити окрему ухвалу щодо порушення законності в діяльності ВДВС Тисменицького РУЮ ГТУЮ в Івано-Франківській області, зокрема, про порушення кримінального провадження за ознаками зловживання владою та службовим становищем (ч.2 ст.364 КК України), а відносно ОСОБА_2 за ст. 366 КК України;

- судові витрати та витрати, пов`язані із знесенням (демонтажем) самовільно збудованої господарської будівлі на межі земельних ділянок в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району покласти на відповідачів.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 09.12.2020 до участі у справі залучено Тисменицький РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), найменування якого в подальшому змінено на Тисменицький відділ ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), як правонаступника колишнього Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.

Рішенням Тисменицького районного суду від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що відповідач районний відділ ДВС завдав йому моральної шкоди, оскільки без поважних причин не виконував та не виконав по даний час рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012, тому помилковими є висновки суду першої інстанції.

Виходячи з норм ст. 19, 56 Конституції України, ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України державний виконавець, як посадова особа державного органу, є суб`єктом заподіяння шкоди внаслідок своєї бездіяльності і тому відповідальність покладається на державу.

Вина відповідача підтверджується неодноразовими його зверненнями до нього з приводу виконання рішення суду та відсутності обґрунтованої неможливості виконати його. Також ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.09.2014 визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця Григорківа С.І. щодо порушення строків виконання рішення суду.

Вказує, що шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час спірних правовідносин.

Згідно практики Європейського суду з прав людини виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Існує обґрунтована і водночас спростована презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Тривале та безпідставне невиконання рішення суду спричинило йому психологічний дискомфорт, порушило звичайний уклад життя, призвели до підвищення втомлюваності, нервозності, і як наслідок він обмежений в наданні звичайної та необхідної допомоги близьким, є ускладнення стосунків в сім`ї, також призвело до часткової неможливості реалізації життєвих планів, потреб та життєвої активності, в нього погіршився стан здоров`я та він змушений був звертатися до лікарів та лікуватися стаціонарно.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Тисменицького відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) вказує на те, що оскільки законом чітко передбачено, що на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається скарга та позивачем не обґрунтовано, яким чином відділ ДВС не визнав, порушив або оспорив його права чи законні інтереси, тому вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними дій, бездіяльності та рішень, зобов`язання вчинити дії.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б вказували на заподіяння моральної шкоди та не доведено як самого факту завдання йому такої, причинного зв`язку між зазначеними фактами та відповідними негативними наслідками, які настали. Доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки він пов`язує факт завдання моральної шкоди з невиконання рішення суду, які не свідчать про беззаперечне завдання йому такої шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем, необґрунтованість вимог щодо незаконності постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 10.06.2019 та підстав її скасування, як і відсутність доказів, що підтверджують такі обставини.

Зазначає, що позивач не конкретизував та не обґрунтував в чому полягає моральна шкода, не довів її наявності, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої, та якими доказами це підтверджується, не довів протиправності дій відповідачів, причинного зв`язку між такими та шкодою. Також не обґрунтував та не довів наявності її вини в заподіянні шкоди, як і наявності вини державного виконавця.

ГУДКС України в Івано-Франківській області правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Представники Тисменицького ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) та ГУДКС України в Івано-Франківській області в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про місце і час розгляду апеляційної скарги.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України та необхідності дотримання судом строків розгляду, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представників Тисменицького ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) та ГУДКС України в Івано-Франківській області.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012 зобов`язано відповідачку ОСОБА_2 не чинити позивачу ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та демонтувати (знести) самовільно збудовану господарську будівлю на межі земельних ділянок в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.11.2012 роз`яснено, що вказаним судовим рішенням зобов`язано відповідачку ОСОБА_2 не чинити позивачу ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та демонтувати (знести) самовільно збудовану господарську будівлю на межі земельних ділянок в садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка згідно державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19.02.2009 ОСОБА_2 , та схеми земельної ділянки садового будинку знаходиться на земельній ділянці розміром 0,0474 га у садівничому товаристві «Здоров`я» по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного судового рішення Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 2-897/11 від 31.01.2012.

Постановою державного виконавця ВДВС Тисменицького РУЮ Івано-Франківської області від 23.08.2012 відкрито виконавче провадження № 33989311 щодо виконання вищевказаного виконавчого листа (т.1, а.с. 68).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.09.2014, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015, визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця Григорківа С.І. щодо порушення строків виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012; визнано незаконною та скасовано постанову головного державного виконавця Григорківа С.І. від 06.02.2014 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Тисменицького районного суду № 2-897/11 від 31.01.2012; зобов`язано ВДВС Тисменицького РУЮ ГТУЮ в Івано-Франківській області відновити вказане виконавче провадження (т. 1, а.с. 87-91, 92-95).

Постановою головного державного виконавця Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Григорківа С.І. від 10.06.2019 виконавчий документ (ВП № 33989311) повернуто стягувачу (т.1, а.с. 27).

Постановою старшого державного виконавця Тисменицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Фрич Л.В. від 06.04.2021 відкрито виконавче провадження ВП № 65042485 з виконання виконавчого листа Тисменицького районного суду Івано-Франківської області № 2-897/11 від 13.11.2015 (виданого судом дубліката виконавчого листа) про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та демонтувати (знести) самовільно збудовану господарську будівлю на межі земельних ділянок в садовому товаристві «Здоров`я» на території Клузівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 225-226).

Виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012, з урахуванням ухвали цього суду від 13.11.2012, на підставі виданого Тисменицьким районним судом дублікату виконавчого листа № 2-897/11 від 13.11.2015 здійснюється по цей час у виконавчому провадженні № 65042485 від 06.04.2021.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України встановлено десятиденний строк для звернення до суду із скаргою з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Позивач є стороною виконавчого провадження за судовим рішенням, ухваленим в порядку цивільного судочинства, та вважає, що рішенням, дією та бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права чи свободи.

Звернувшись до суду в порядку позовного провадження з вимогами про визнання незаконними дій, рішень та бездіяльності виконавчої служби щодо виконання судового рішення, про зобов`язання виконати судові рішення, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту.

Суд першої інстанції цим обставинам дав належну правову оцінку і прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні таких позовних вимог з вказаних підстав.

Судом не встановлено підстав для висновку про наявність в діях (бездіяльності) державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, ознак кримінального правопорушення, чи порушення законодавства відповідачкою, тому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вимогу позивача про постановлення окремої ухвали щодо порушення законності в діяльності органу ДВС та порушення кримінального провадження щодо його посадових осіб і ОСОБА_2 .

Питання щодо витрат, пов`язаних із знесенням (демонтажем) самовільно збудованої господарської будівлі на межі земельних ділянок в садовому товаристві «Здоров`я» вирішується у межах виконавчого провадження та процесуальним законом встановлено порядок оскарження стороною виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між шкодою і незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця. Позивач не обґрунтував, у чому полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав доказів вини відповідачки ОСОБА_2 у заподіянні шкоди.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Вимоги ст. 1167 ЦК України визначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли така відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є завдана шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17 (провадження № 61-45558св18).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку органів державної влади прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «ImmobiliareSaffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Європейський Суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судовим рішенням встановлена незаконна бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця, а тому наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ВДВС та ГУДКС України в Івано-Франківській області в частині відшкодування моральної шкоди.

При цьому, в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність наявності складу цивільного правопорушення, необхідного для відшкодування моральної шкоди.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові КЦС Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 751/306/17 зазначено, що згідно ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (статті 280 ЦК України).

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом («Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року).

ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу) від 29 березня 2001 року використав принцип за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)», «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Суд бере до уваги доводи позивача, що негативні емоції, яких він зазнав внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, вплинули на уклад його життя, призвели до підвищення втомлюваності, нервозності, призвели до часткової неможливості реалізації життєвих планів, потреб та життєвої активності, в нього погіршився стан здоров`я. Також суд вважає, що тривале невиконання рішення суду спричинило позивачу душевні страждання, пов`язані з нервовою напругою та переживаннями, змінами в його житті та необхідністю захищати своє право, погіршенням стану його здоров`я.

З урахуванням тривалості невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, і його невиконання саме виконавчою службою у примусовому порядку по цей час, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, тому з дотриманням вимог розумності і справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 2 000 грн заподіяної моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тисменицького ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ), ГУДКС України в Івано-Франківській області про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 2 000 грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 вказаної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 9 зазначеної статті у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на орган державної виконавчої служби.

Таким чином, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат, то на користь держави слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тисменицького ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) 768,40 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, та 1 152,60 грн судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 19 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) 2 000 (дві тисячі) грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (код ЄДПОУ 35018996, м. Тисмениця, Івано-Франківського району Івано-Франківської області, вул. Костя Левицького, 4) на користь держави 768,40 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, та 1 152,60 грн судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин