Справа № 362/5015/21 Головуючий 1 інстанція- Марчук О.Л.
Проваження № 22-ц/824/2887/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 січня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В, Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області на ухвалу судді Васильківського міськрайонного суд Київської області від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Васильківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про скасування рішень про державну реєстрацію прав, витребування майна з незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року виконуючий обов`язки керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішень про державну реєстрацію прав, витребування майна з незаконного володіння. Вимоги мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності Васильківської міської ради з порушенням вимог земельного законодавства. Зокрема, в ході розслідування кримінального провадження № 0001922, встановлено, що Васильківською міською радою не приймалося рішення щодо передачі ділянки розміром 0,11 га у власність ОСОБА_4 і державний акт на його ім`я не реєструвався, що свідчить про незаконність послідуючого відчуження цієї ділянки відповдіачам.

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суд Київської області від 11 жовтня 2021 року позовну заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області повернуто прокурору на підставі п.4 ч.4 ст.185 ЦПК України у зв`язку із відсутністю підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Не погоджуючись із ухвалою, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального справа. Скарга мотивована хибністю висновків судді про відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. При цьому посилання суду на лист міської ради, що нею будуть вжиті заходи, пмилкові, бо з липня 2021 року рада не вчинила жодних дій щодо звернення до суду, що у свою чергу може мати наслідком сплив строків позовної давності.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої

- 2 -

інстанції про повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву прокурору, суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у даній справі.

При цьому суд виходив із того, що на звернення прокурора Васильківська міська рада направила лист, в якому просила прокурора надати наявні у нього письмові докази порушень прав територіальної громади та зазначила про початок самостійного збирання доказів для звернення до суду на захист порушених прав територіальної громади. Тобто, міська рада висловила чітку і конкретну позицію щодо самостійного захисту своїх прав та інтересів як представника територіальної громади міста Василькова, шляхом самостійного збирання відповідних доказів для звернення до суду та подачі до суду позовних заяв на захист порушених прав територіальної громади. Проте, у суду відсутні відомості про те, чи надав прокурор міській раді наявні у нього письмові докази, якими він обґрунтовує цивільний позов поданий в її (ради) інтересах та не з`ясував причини не звернення Васильківської міської ради із аналогічним позовом, що на думку судді свідчить про передчасне звернення прокурора до суду із даним позовом та фактичне виконання прокурором функцій міської ради, тобто без дотримання порядку встановленогос.23 Закону України «про прокуратуру».

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи, вимогах процесуального закону та є передчасними.

З матеріалів справи вбачається, що позов поданий прокурором в інтересах держави до суду 21 вересня 2021 року.

Згідно ст.1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка в тому числі здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Аналогічні положення містить ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час подачі позову прокурора), згідно якої представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункти 3 і 4

- 3 -

мотивувальної частини).

Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення і інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до положень ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За змістом наведених норм щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначено: «відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо

- 4 -

компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з'ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Отже, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, провжиття прокурором передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, при цьому суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Таким чином у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор послався на те, що після повідомлення Василькіської міської ради про виявлені порушення та ініціювання питання про вжиття радою відповідних заходів, остання направила прокурору лист від 28 липня 2021 року, що вказане питання буде вивчено і визначено спосіб захисту парва, однак станом на час подачі прокурором позову ніяких дій міською радою вчинено не було і позов не подано, що у свою чергу свідчить про неналежне виконання міською радою повноважень щодо захисту права власності територіальної громади на землю і наявніть передбачених законом ідстав для зверння дло суду на захист інтересів держави.

Отже, встановлено, що прокурор навів у позові підстави звернення до суду і представництва інтересів держави, в тому числі вказав у чому саме полягає бездіяльність міської ради.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про недотримання прокурором вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру», що виключає наявність у нього повноважень на звернення до суду, є неправильними, оскільки прокурор заявив позов в інтересах держави на підставі ст.56 ЦПК України та на виконання ст.23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку підстави для представництва інтересів держави в особі Васильківської міської ради, а також обґрунтував, у чому, з погляду прокурора, полягає неналежне виконання міською радою повноважень щодо захисту права власності територіальної громади на землю і яка не вжила заходів для повернення землі у власність.

Окрім того, помилковим є висновок суду відсутності відомостей про надання прокурором міській раді наявних у нього письмових доказів та нез`ясування причин незвернення Васильківської міської ради Київської області із позовом, оскільки дані обставини не стосуються і не пов`язані із наявністю у прокурора права на пред`явлення позову в інтересах держави.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що застосування судом першої інстанції при постановленні ухвали правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, не є релевантним, оскільки не відображає його сутність, зокрема, окрім визначення двох випаків коли прокурор може представляти інтереси держави, на що послався суд в оскаржуваній ухвалі, дана постанова містить висновок щодо анілізу бездіяльності відповідного органу та відсутності реагування на порушення, що залишено поза увагою суду.

- 5 -

Це ж стосується посилань в ухвалі на постановиКасаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16, 17, 18 квітня 2019 року у справах № 925/650/18, № 923/560/18, № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, а також у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, які не є релевантними з наступних підстав.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів КГС чи КАС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, який і врахований судом апеляційної інстанції.

Окрім того, наведене відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Суд першої інстанції вказаних обставин та положень закону не врахував і постановив необгрунтовану ухвалу про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв`язку із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області задоволити.

Ухвалу судді Васильківського міськрайонного суд Київської області від 11 жовтня

- 6 -

2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: