Справа № 336/6566/21
Провадження № 2/331/207/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді: Жукової О.Є.

за участю секретаря : Мироненко О.В.

представника позивача:Верлата О.М.

представника відповідача: Скворцової О.О.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №10» Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування коштів витрачених на проходження інтернатури,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у вересні 2021 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача збитки у розмірі 133 555,50 гривень, судові витрати у розмірі 2270,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 серпня 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №2/2018 про проходження інтернатури та подальше працевлаштування між КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» та випускником вищого медичного навчального закладу, що навчався за державним замовленням , де пп.3.1.9 зазначено, що Відповідач зобов`язана відшкодувати у повному обсязі Позивачу збитки, нанесені невиконанням чи неналежним виконанням умов цього договору, в тому числі, в разі не відпрацювання нею трьох років у КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» після закінчення нею інтернатури та присвоєння звання лікаря-спеціаліста відповідно до отриманої спеціальності та здобутої кваліфікації..

03 серпня 2020 року відповідно до наказу КНП «Міська лікарня №10» ЗМР від03.08.2020 року №391-к/тр ОСОБА_1 переведено з посади лікаря- інтерна на посаду лікаря - терапевта приймального відділення.

Але 11 січня 2021 року у відповідності до наказу КНП «Міська лікарня №10» ЗМР від11.01.2021 року №11-к/тр та на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України лікаря - терапевта приймального відділення ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за прогули без поважних причин.

З огляду на те, що Відповідач, якого було звільнено з ініціативи власника (за прогул без поважних причин), відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, що передбачає правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - відшкодувати Позивачу бюджетні кошти, що були витрачені на його підготовку у сумі 133 555,50 грн. , звернувся до суду.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Жукової О.Є. від 07 вересня 2021 року провадження у справі відкрите.

Відповідач надав відзив на позов, в якому з огляду на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів понесених ним витрат на її навчання , а стягнувані суми є заробітною платою отриманою відповідачем за виконану нею роботу, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У вступному слові представник позивача наполягав на задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві..

Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у відзиві.

Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази , приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, 04 липня 2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації було видано наказ №274-о відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 , випускницю Запорізького державного медичного університету 2018 року зі спеціальності «Лікувальна справа» зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби» до КУ Запорізька міська клінічна лікарня №10» з 01 серпня 2018 року до 31 липня 2020 року. Згідно пунктів 3, 4 та 5 даного наказу було зазначено, що ОСОБА_1 направити з 01.10.2018 по 31.03.2019 та 01.02.2020 по 30.06.2020для проходження очної частини інтернатури з цього фаху в ДЗ «Запорізька медична академія післядипломної освіти МОЗ України». Виплату заробітної плати на час проходження інтернатури, витрат відряджень для проходження очної частини інтернатури ОСОБА_1 проводити за рахунок КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» і після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_1 на посаду лікаря-терапевта КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10».

Згідно наказу КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» №472- к/тр від 16.07.2018 року ОСОБА_1 прийнято до лікарні з 01.08.2018 року на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби» на ставку.

Також 01 серпня 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №2/2018 про проходження інтернатури та подальше працевлаштування між КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» та випускником вищого медичного навчального закладу, що навчався за державним замовленням, де пп.3.1.9 зазначено, що Відповідач зобов`язана відшкодувати у повному обсязі Позивачу збитки, нанесені невиконанням чи неналежним виконанням умов цього договору, в тому числі, в разі не відпрацювання нею трьох років у КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» після закінчення нею інтернатури та присвоєння звання лікаря-спеціаліста відповідно до отриманої спеціальності та здобутої кваліфікації. Аналогічні умови було передбачено сторонами також і у п. 4.3 вищевказаного договору. Так відповідно до п. 4.3. даного договору його сторонами передбачено, що у випадку не відпрацювання випускником в КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №10» після закінчення ним інтернатури та присвоєння звання лікаря- спеціаліста відповідно до отриманої спеціальності та здобутої кваліфікації, випускник зобов`язаний відшкодувати КУ «Запорізька міська клінічна лікарня №1С» бюджетні кошти, що були витрачені на його підготовку.

Рішенням Запорізької міської ради від 19 грудня 2018 року №78 припинено юридичну особу - комунальну установу «Запорізька міська клінічна лікарня №10» шляхом перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня №10» Запорізької міської ради. Дане підприємство є правонаступником усього майна, прав та обов`язків комунально установи «Запорізька міська клінічна лікарня №10».

03 серпня 2020 року відповідно до наказу КНП «Міська лікарня №10» ЗМР від03.08.2020 року №391-к/тр ОСОБА_1 переведено з посади лікаря- інтерна на посаду лікаря - терапевта приймального відділення.

11 січня 2021 року у відповідності до наказу КНП «Міська лікарня №10» ЗМР від11.01.2021 року №11-к/тр та на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України лікаря - терапевта приймального відділення ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за прогули без поважних причин.

Позивач вказує, що КНП «Міська лікарня №10» ЗМР було понесено 133 555,50 грн. витрат на навчання ОСОБА_1 в інтернатурі, і оскільки остання була звільнена з ініціативи власника (за прогул без поважних причин), зобов`язана відшкодувати понесені позивачем витрати, на підтвердження чого суду надано відповідний розрахунок витрат. Водночас із вказаного розрахунку вбачається, що зазначені в ньому кошти є нарахованою заробітною платою, з якої проведено відповідні нарахування. Доказів щодо наявності інших виплат здійснених позивачем відповідачу, суду надано не було.

За таких обставин, з огляду на зміст позовних вимог з доданими позивачем доказами на їх підтвердження, фактично КНП «Міська лікарня №10» ЗМР пред`явлено вимогу про повернення заробітної плати і правові підстави вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження ним інтернатури заробітну плату витратами на навчання, на думку суду, відсутні.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із положенням ст.94 КЗпП України, заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Враховуючи, що відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, та позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог покликається на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст.ст.526,611 ЦК України , оскільки ОСОБА_1 звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліниі остання не відпрацювала не менше трьох років.

Суд не погоджується із твердженням позивача та вказує, що суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч.7 ст.10 України).

У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованою Україною 17.07.1997, зазначено, що для цілей цієї статті значення терміну "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10.08.1956, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Статтею 53 Конституції України визначено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

П.10 ч.3 ст.3 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, забезпечення гарантії рівних можливостей щодо вибору місця роботи, виду трудової діяльності на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності з урахуванням здобутої вищої освіти та відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч.2 ст.64 Закону України «Про вищу освіту», держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Відповідно до п. 4.5 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України від 19.09.1996 № 291 лікарі (провізори)-інтерни зобов`язані: набувати, поглиблювати і удосконалювати професійні знання, вміння і навики; у повному обсязі та своєчасно виконувати навчальний план і програму інтернатури; виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку в установах і закладах охорони здоров`я, правила проживання в гуртожитках та правила внутрішнього трудового розпорядку в вищих закладах освіти

Згідно з п. 7.3 цього Положення заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Зазначені вище нормативно-правові акти не передбачають обов`язку лікаря-інтерна відпрацювати не менше трьох років після проходження інтернатури за місцем її проходження, а також повернення коштів, виплачених під час проходження інтернатури.

Посилання позивача на обов`язок лікаря-інтерна відпрацювати не менше трьох років, як обов`язок, передбачений договором про проходження інтернатури із випускником від 01.08.2018 не може бути підставою для повернення виплаченої йому за час проходження інтернатури заробітної плати, оскільки не відповідає вимогам ст.127 КЗпП України та ст.1215 ЦК України.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З наведеного вбачається, що умови договору не можуть суперечити вимогам закону, іншим нормативно-правовим актам, що регулюють спірні правовідносини, а від так вимоги позивача щодо стягнення виплачених відповідачу під час проходження інтернатури коштів в розмірі 133 555,50 грн. не ґрунтуються на вимогах Закону і задоволенню не підлягають.

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №10» Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування коштів витрачених на проходження інтернатури відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Повний текст судового рішення складений 10 січня 2022 року.

Суддя: О.Є. Жукова