Справа № 712/7422/21
Провадження № 2/712/298/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Черкаської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Черкаської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що сторони по справі являються співвласниками житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Так, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВК № 612161 від 31.08.2004 року, виданого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Зуєвою Н.В., після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 43/100 частки житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на підставі договору дарування серії АВО № 381960 від 22.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. (реєстр № 7677), належить 7/100 частки будинковолодіння.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , володіють іншими 49/100 частинами зазначеного житлового будинковолодіння в рівних частках по 49/300 частці для кожного відповідно.

Інша 1/100 частина житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Земельна ділянка, на якій розташовано дане будинковолодіння, перебуває в користуванні всіх співвласників відповідно до належних їм часток, з цього приводу спір відсутній.

При укладенні договору купівлі-продажу було оформлено лише 50/100 частин будинковолодіння, так як на прохання продавця ОСОБА_8 не оформлявся договір на 1/100 частину будинковолодіння належного його матері ОСОБА_7 , щоб вона продовжувала отримувати пенсію за місцем реєстрації, хоча фактично ОСОБА_7 після продажу виїхала і вони її жодного разу не бачили, а відкрито користувалися належною їй 1/100 частиною будинковолодіння, так як виділити її в натурі було неможливо.

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , померла. За життя ОСОБА_7 заповіт на чиюсь користь не складала і після її смерті ніхто не звертався до нотаріуса про прийняття спадщини, якій належала 1/100 частка житлового будинковолодіння, жодних спадкоємців не з`являлося, його батько ОСОБА_6 , відкрито використовував належну померлій 1/100 частину житлового будинковолодіння, яка фактично входила до належної йому частини будинку.

В подальшому ОСОБА_6 подарував своїй онуці ОСОБА_2 7/100 часток будинковолодіння, а інші 43/100 після його смерті він успадкував як його син, тобто спадкоємець за законом першої черги.

На сьогоднішній день він добросовісно, відкрито та безперервно володіє даною частиною нерухомого майна, доглядає за вказаною частиною будинку та утримує її, постійно робить поточні та капітальні ремонти, обробляє землю, ніяких дій для приховування цього факту він не здійснював, про це відомо всім його сусідам-співвласникам.

Його батько відкрито користувався 1/100 частиною будинковолодіння належного ОСОБА_7 , з моменту переходу права власності 05.12.1997 р., а він відкрито володіє даною частиною з моменту реєстрації права на спадщину після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто протягом 17 років.

Необхідність звернення до суду виникла в зв`язку з тим, що всі співвласники будинку

вирішили виготовити кадастровий план на присадибну земельну ділянку для подальшої її

приватизації, проте вони не можуть отримати кадастровий номер, оскільки необхідне звернення усіх співвласників, а через смерть ОСОБА_7 подати заяву не може.

Просить визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на 1/100 частину житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не зявились, скерували до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі проти їх задоволення не заперечують.

Представник Черкаської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Судом встановлено, що сторони по справі являються співвласниками житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВК № 612161 від 31.08.2004 року, виданого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Зуєвою Н.В., після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 43/100 частки житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на підставі договору дарування серії АВО № 381960 від 22.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. (реєстр № 7677), належить 7/100 частки будинковолодіння.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , володіють іншими 49/100 частинами зазначеного житлового будинковолодіння в рівних частках по 49/300 частці для кожного відповідно.

Інша 1/100 частина житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Земельна ділянка, на якій розташовано дане будинковолодіння, перебуває в користуванні всіх співвласників відповідно до належних їм часток, з цього приводу спір відсутній.

Позивач в позовній заяві зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу було оформлено лише 50/100 частин будинковолодіння, так як на прохання продавця ОСОБА_8 не оформлявся договір на 1/100 частину будинковолодіння належного його матері ОСОБА_7 , щоб вона продовжувала отримувати пенсію за місцем реєстрації, хоча фактично ОСОБА_7 після продажу виїхала і вони її жодного разу не бачили, а відкрито користувалися належною їй 1/100 частиною будинковолодіння, так як виділити її в натурі було неможливо.

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , померла. За життя ОСОБА_7 заповіт на будь яку користь не складала і після її смерті ніхто не звертався до нотаріуса про прийняття спадщини, якій належала 1/100 частка житлового будинковолодіння, жодних спадкоємців не з`являлося.

Батько позивача, ОСОБА_6 , відкрито використовував належну померлій 1/100 частину житлового будинковолодіння, яка фактично входила до належної йому частини будинку.

В подальшому ОСОБА_6 подарував своїй онуці ОСОБА_2 7/100 часток будинковолодіння, а інші 43/100 після його смерті успадкував позивач як його син, тобто спадкоємець за законом першої черги.

На сьогоднішній день позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє даною частиною нерухомого майна, доглядає за вказаною частиною будинку та утримує її, постійно робить поточні та капітальні ремонти, обробляє землю, ніяких дій для приховування цього факту він не здійснював, про це відомо всім його сусідам-співвласникам.

Батько позивача відкрито користувався 1/100 частиною будинковолодіння належного ОСОБА_7 , з моменту переходу права власності 05.12.1997 р., а позивач відкрито володіє даною частиною з моменту реєстрації права на спадщину після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто протягом 17 років.

Необхідність звернення до суду у позивача виникла в зв`язку з тим, що всі співвласники будинку

вирішили виготовити кадастровий план на присадибну земельну ділянку для подальшої її

приватизації, проте вони не можуть отримати кадастровий номер, оскільки необхідне звернення усіх співвласників, а через смерть ОСОБА_7 подати заяву не може.

Відповідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо іншого не встановлено цим кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до правового висновку Великої палати ВС у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх умов, визначених ч. 1 ст. 344 ЦК України у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отриманім ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державном уреєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 16, 344, 380, 379 ЦК України, ст. ст. , 4, 5, 7, 10, 12, 13, 19, 76-82, 89, 133, 141, 211, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Черкаської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю ,задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/100 частину житлового будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: