ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - ПН ДМНО Кокосадзе Л.В., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності, мотивуючи тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська №202/1593/16-ц від 18 березня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на торговельний павільйон, розташований в АДРЕСА_1 , без введення в експлуатацію.

Вказували, що 29 березня 2016 року ПН ДМНО ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно. 07 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого в АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №676. 08 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого в АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №684. 19 серпня 2016 року Дніпропетровська міська рада звернулася до апеляційного суду Дніпропетровської області із апеляційною скаргою на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2016 року. 22 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення від 18 березня 2016 року. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року заочне рішення було скасовано і справу призначено до судового розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2016 року повернуто апелянту. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без розгляду.

Зазначали, що на теперішній час документи, на підставі яких ОСОБА_1 набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, а саме: торговельний павільйон, розташований в АДРЕСА_1 , відсутні. Земельна ділянка, на якій розташовано спірний торговельний павільйон, належить територіальній громаді м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, під будівництво ОСОБА_1 не передавалася, право власності чи користування також не оформлювалося.

Посилаючись на те, що у ОСОБА_1 були відсутні правові підстави для набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва, та він в силу закону не набув права власності на нього, договори купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , є незаконними, вони є власниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а тому просили суд визнати недійсними договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №676, та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №684; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований в АДРЕСА_1 : за ОСОБА_1 №14014117 від 29 березня 2016 року, за ОСОБА_2 №14163398 від 07 квітня 2016 року та №14177299 від 08 квітня 2016 року; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у придатний стан шляхом знесення самочинного будівництва; судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року.

Не погодившись з рішенням суду, позивач Дніпровська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони є власниками земельної ділянки, на якій розташоване самочинне будівництво. Земельна ділянка вибула з їх володіння поза їх волею. Рішення суду, яким було визнано право власності ОСОБА_1 , яке в подальшому було відчужене останнім, на об`єкт незавершеного будівництва, скасоване.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, яке розташовано в АДРЕСА_1 , та складається з літ.А-1 торговельний зал, площею 52,8 кв.м, загальною площею 52,8 кв.м, без введення в експлуатацію (а.с.11-12).

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року заочне рішення від 18 березня 2016 року було скасовано і призначено справу до судового розгляду (а.с.14).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровській області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2016 року було повернуто апелянтові (а.с.15).

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду (а.с.16).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна магазин продовольчих товарів, яке розташовано в АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за №676, та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за №684 (а.с.25-27).

Відповідно до листа Інспекції з благоустрою Дніпровської міської ради №3/4 471 від 30 травня 2019 року Інспекцією з благоустрою Дніпровської міської ради у 2018 році проводилася перевірка прилеглої території за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої було виявлено споруду, жодної дозвільної документації щодо права власності, чи права користування земельною ділянкою не надано, відомості про присвоєння адреси споруді відсутні (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради суд першої інстанції виходив з того, що суд був позбавлений можливості безпосередньо дослідити оспорювані позивачем правочини: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №676, та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №684, оскільки матеріали справи їх копій не містять, а тому неможливо встановити, чи дійсно такі договори було укладено між тими особами, про яких позивачем зазначається, також неможливо встановити можливу наявність інших договорів про відчуження спірного майна. Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які б давали підставу встановити, що саме територіальна громада м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власником земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомого майна. Тобто, стороною позивача не доведено, що відповідачами порушено права власника земельної ділянки, на якій розташовано магазин продовольчих товарів, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Оскільки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 , то ОСОБА_1 не може привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого торговельного павільйону, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, при цьому, за змістом ст.177 ЦК України об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №21-1959а16).

Колегія суддів не погоджується з правовим обґрунтуванням відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності, суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Згідно п.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Таким чином висновок суду першої інстанції в частині відсутності підстав встановити, що саме територіальна громада м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власником земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомого майна як підстава відмови у позові в частині є помилковим.

Так, відповідно до ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Верховний Суд в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження спірного майна 29 жовтня 2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно уло відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.

Верховний Суд в постанові від 13 листопада 2019 року у справі №686/22924/16-ц висловив правову позицію, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. На час пред`явлення позову та розгляду справи спірне нерухоме майно знаходиться у володінні ПМП «Лідер». Вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану прокурором пред`явлено до особи, яка не є володільцем спірного нерухомого майна, а тому указані позовні вимоги у спірному випадку пред`явлено до неналежного відповідача, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити з наведених вище підстав.

Верховний Суд в постанові від 15 травня 2019 року у справі №462/5804/16-ц за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок зазначив наступне: «Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387,388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387,388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387,388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Крім того, відповідно до абз.18 розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Узагальнень Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року щодо Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст.216 ЦК України є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, стороною якого він не був, обрав неналежний спосіб захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачами, оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсними договорів про відчуження нерухомого майна.

У даній справі предметом розгляду є вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазину продовольчих товарів), скасування записів про державну реєстрацію та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі.

Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача у попередній стан.

З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного об`єкту недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція.

Оскільки, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваними договорами купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Не встановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі №6-129цс17.

Так, позивачем ні в суді 1 інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_5 о було вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.

Окрім того суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

Відповідно до норм ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином колегії суддів погоджується з рішенням суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради в частині звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі в частині наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного,рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

В іншій частині рішення Ленінського районного суд м.Дніпропетровська від 09 липня 2021 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суд м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в частині скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Рішення Ленінського районного суд м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року в частині зобов`язання повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.