Провадження 2/760/6249/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2022 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кушнір С.І.

за участю секретаря Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 в травні 2021 звернувся до суду з позовом до Шевченківського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), третя особа: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якій просить:

зняти арешт з нерухомого майна позивача та заборону його відчуження, який зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.09.2013 р., реєстраційний номер 2516009; Підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 37929514, виданий 11.06.2013, видавник: ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві.

зняти арешт з нерухомого майна позивача та заборону його відчуження, який зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19.01.2015, реєстраційний номер 8424700.Підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44780083, виданий 18.12.2014, видавник: ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві.

Ухвалою суду від 04.06.2021 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту з майна, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 06.10.2021 р., залучено в якості відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

04.01.2022 р. від представника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі, відповідно до якого представник посилається на те, що позивач у справі був боржником у виконавчих провадженнях, в межах яких заявлено вимогу про зняття арешту з майна, а тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А тому, враховуючи викладене, посилаючись на вимоги п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, представник відповідача просить закрити провадження у даній справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, подані клопотання, приходить до наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Судом встановлено, що 10.02.2012 Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 286 475,44 грн. та судові витрати по 850 грн. судового збору та по 60 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних спорів.

13.09.2012 судом були видані виконавчі листи №2-10446/11.

15.03.2013 державним виконавцем органу ДВС Шевченківського РУЮ відкрито виконавче провадження №37929514 про примусове виконання боржником ОСОБА_1 виконавчого листа від 13.09.2012 №2-10446/11, та 11.06.2013 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2013 ухвалено рішення про затвердження мирової угоди по справі в процесі виконання рішення суду від 10.02.2012 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості згідно виконавчого листа, виданого 13.09.2012, між ТОВ «ОТП Факторинг» та ОСОБА_3 , а провадження у справі закрито.

27.12.2013 постановою старшого державного виконавця, виконавчий лист повернуто стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».

18.09.2014 державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РУЮ відкрито виконавче провадження №44780083 про примусове виконання боржником ОСОБА_1 виконавчого листа від 13.09.2012 №2-10446/11, та 18.12.2014 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення.

25.06.2015 постановою державного виконавця, виконавче провадження №44780083 з примусового виконання виконавчого листа від 13.09.2012 №2-10446/11 закінчено, на підставі п.2 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

У частині першій статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позивач, звертаючись з позовом до суду про зняття арешту з майна, посилається на те, що не дивлячись на те, що виконавчі провадження на виконанні у органах ДВС відсутні, проте арешти з належного йому нерухомого майна державним виконавцем не зняті.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент звернення позивача до суду).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчих провадженнях, в рамках яких було накладено арешт на його майно, а тому, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19, від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18, від 16.01.2021 № 473/4773/19.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 13, 255, 256, 260-261, 352-354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту з майна на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кушнір С.І.