УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/142/22

Провадження № 2/638/48/22

12.01.2022 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОФІНАНСГРУП», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОФІНАНСГРУП», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, згідно прохальної частини якої позивач просить суд: 1) визнати недійсним договір №GL48N718070 А102 про відступлення права вимоги, укладений 20.08.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрований у реєстрі за №1850 в частині відступлення права вимоги за договором «Автопакет» №184/П/27/2008-840 від 10.04.2008 року.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частина 3 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 03 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зобов`язує суди при вирішенні питання про відкриття провадження у справі перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Тобто, вирішуючи питання про відкриття провадження, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими позивач звертається до суду для захисту, дотримання позивачем вимог, передбачених відповідним процесуальним законодавством України, а також юрисдикційну підсудність.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина 3 статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2020 року у справі №910/17433/19 висловив правову позицію на підвідомчості судам господарської юрисдикції спорів про визнання недійсності договорів, що виникають із господарських правовідносин, де сторонами оскаржуваних договорів є юридичні особи, навіть якщо позивачем в такому спорі виступають фізичні особи.

Так, у справі № 910/17433/19 фізичні особи звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріо Фін» про застосування наслідків недійсності нікчемних договорів факторингу (відступлення права грошової вимоги), визнання недійсними договорів факторингу (відступлення права грошової вимоги), договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, що були укладені між юридичними особам ПАТ «АБ «Укргазбанк», ТОВ «ФК «Реверс Інвест», ТОВ «ФК «Ріо Фін».

У п. 14, 15 зазначеної постанови Верховний Суд зазначив, що «Зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що фізичні особи ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до господарського суду з позовом до ПАТ «АБ «Укргазбанк» і ТОВ «ФК «Реверс Інвест» як первісного та нового кредитора (первісного та нового іпотекодержателя) відповідно, та до Компанії як нового іпотекодержателя і фактора за іпотечним договором від 28 листопада 2008 року, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 25/04, сторонами якого є юридичні особи. Тобто між позивачами та відповідачами існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України (схожу правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №904/2529/18)».

Вирішуючи спір в частині підсудності даного спору господарським судам, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду висловлена наступна правова позиція: ураховуючи положення статей 4, 20, 45, 175 ГПК України та зважаючи на викладені правові позиції Верховного Суду, які відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України мають враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з обґрунтованими твердженнями скаржника про те, що: оскільки предметом позову в справі №910/17433/19 є застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів і визнання недійсними договорів факторингу (відступлення права грошової вимоги) та відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладених між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ТОВ «ФК «Реверс Інвест», а також між ТОВ «ФК «Реверс Інвест» та ТОВ «ФК «Ріо Фін», то спір у цій справі із зазначеними позовними вимогами цілком підпадає під юрисдикцію господарських судів, адже сторонами оскаржуваних договорів є лише юридичні особи, а визнання недійсними таких договорів вирішується виключно за правилами господарського судочинства.

Відтак, Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2020 року у справі №910/17433/19 було висловлено правову позицію про те, що у випадку, якщо сторонами основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, навіть спір щодо правочину укладеного на виконання такого основного зобов`язання, незалежно від суб`єктного складу такого спору підвідомчий судам господарської юрисдикції.

Слід зауважити, що в межах спору за позовом ОСОБА_1 , позивачем підлягає доведенню недотримання норм чинного законодавства при укладенні спірних договорів між відповідачами - Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП», саме як суб`єктами господарювання у ході здійснення ними господарської діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Так, зазначеною нормою передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відтак, стороною у господарському процесі може бути і фізична особа, яка не є підприємцем.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Цією статтею передбачено випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, підвідомчі господарському суду.

Зокрема, як зазначає Велика Палата Верховного Суду в пункті 30 постанови від 19 березня 2019 року у справі №904/2530/18: «За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 Господарського процесуального кодексу України».

За змістом пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Відтак, з аналізу пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України слідує, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та, 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Тобто, господарським судам підвідомчі зазначені у пункті 1 частини 1 статті 20 ГПК України спори за виключенням тих, де стороною правочину є фізична особа (п. 5.26, 5.27 постанови Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 902/644/18).

Господарським договором є домовленість, укладена за встановленим змістом та формою, між учасниками господарських правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення прав та обов`язків, досягнення конкретної мети та забезпечується у випадку порушення можливістю застосування небажаних наслідків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) 21 лютого 1975 року, заява №4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 16.06.2001 заява №28249/95, §53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосуванні п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the U Kingdom) від 28.05.1985 року, заява №8225/78.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №640/1029/18 зазначила, що суди, які не мають юрисдикції для розгляду позовних вимог, не розпочали їх розгляд по суті, не є порушенням права позивача на справедливий судовий розгляд, а є гарантією того, що рішення у відповідній справі за цими вимогами ухвалить належний суд.

Враховуючи викладене вище, позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи вищенаведене, правові підстави для відкриття провадження в справі за позовом відсутні та суд роз`яснює ОСОБА_1 її право на звернення до суду за правилами положень ГПК України в порядку господарського судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОФІНАНСГРУП», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду із позовною заявою до господарського суду в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя: