ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/299/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/538/21 Категорія: 310020000 Жежер Ю. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Єльцова В.О., Бородійчука В.Г.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Жежер Ю.М. у приміщенні Монастирищенського районного суду Черкаської області 29.11.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, -

в с т а н о в и в :

09 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року по 2007 рік. Шлюбні відносини між ними не склались, тому 07 липня 2007 року рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області шлюб було розірвано, що підтверджується актовим записом № 146 від 07.07. 2007 року.

В шлюбі у сторін народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області з ОСОБА_2 стягувалися на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття у розмірі 1/ 4 частини від усіх видів заробітку відповідача, починаючи з 04.02. 2005 року.

ОСОБА_1 посилається в позові, що на час подання позовної заяви, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнув повноліття та є студентом денної форми навчання Національного авіаційного університету, де буде продовжувати навчатися до 2024 року. Навчається син на денній формі в університеті, що позбавляє сина можливості бути працевлаштованим та отримувати дохід. Стипендію син ОСОБА_3 не отримує, його стан здоров?я потребує періодичного обстеження та проходження курсів лікування для якого також необхідні кошти, які витрачаються лише матір?ю, позивачем ОСОБА_1 .

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що всі витрати на утримання сина фактично лежать лише на позивачеві. Вона самостійно несе витрати на оплату проїзду до навчального закладу та громадського транспорту, витрати на навчальні посібники та необхідні матеріали, проживання за місцем знаходження навчального закладу, харчування, мобільні витрати та інтернет - послуги, одяг, медичні обстеження та ліки й інше.

Позивач зазначає, що син ОСОБА_3 знаходиться на обліку у сімейного лікаря через серцево-судинні захворювання, захворювання шлунково-кишечного тракту та щитоподібної залози, що потребує систематичних витрат на обстеження, лікування та відповідної матеріальної підтримки з боку батьків.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 відмовляється надавати добровільну допомогу на утримання сина, який продовжує навчатись, хоча має таку можливість. Відповідач успішно займається підприємницькою діяльністю уже тривалий час та зареєстрований, як фізична-особа підприємець, має у власності рухоме та нерухоме майно. Проте, на даний час не має офіційного місця працевлаштування, але має майнові права та займається підприємницькою діяльністю, що приносить відповідачу ОСОБА_2 мінливий дохід з декількох джерел, тому він має матеріальну можливість надавати кошти на утримання сина, який продовжує навчатись.

У зв`язку з вищевказаним, позивач ОСОБА_1 просила суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі, враховуючи усі види заробітку (доходу) відповідача, у розмірі 4000 гривень щомісячно до досягнення сином двадцяти трьох років, за умови, що син буде продовжувати навчання.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 2000 гривень щомісячно, на період його навчання у Національному авіаційному університеті, термін навчання до 30 червня 2024 року, але не більше як до досягнення ним 23 років, починаючи з 09 вересня 2021 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 908 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що, приймаючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги та не в достатній мірі врахував положення статті 182 Сімейного кодексу України, так як безпідставно відхилив надані позивачем докази про наявність у відповідача ОСОБА_2 корпоративних прав, що підтверджуються поданими витягами із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відмовляючи у повному задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не обґрунтував, що саме аліменти в розмірі 4000 гривень щомісячно, на час навчання повнолітнього сина є надмірними чи непосильними для сплати чи такими, що призведуть до збагачення нашого сина чи позивача.

В апеляційній скарзі вказується, що позивачем ОСОБА_1 надано у повному обсязі докази, які в своїй сукупності є достатніми, та доводять необхідність у матеріальній допомозі на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання саме у зв`язку з його навчанням, а також обґрунтована можливість відповідача ОСОБА_2 сплачувати аліменти на навчання саме в розмірі 4000 гривень щомісячно.

У зв`язку з вище вказаними обставинами, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2000 гривень щомісячно, на період навчання до 30 червня 2024 року, але не більше, як до досягнення ним 23 років, починаючи з 09 вересня 2021 року, та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу позивача на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач погодився з рішенням районного суду, оскільки апеляційна скарга подана лише позивачем, яка не згодна із частковим задоволенням позову в розмірі 2000 гривень, в відповідач ОСОБА_2 не оскаржує рішення районного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження без участі сторін на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно - процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону, оскільки судом допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, суд першої інстанції виходив із підставності та обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення аліментів на період продовження навчання сина, але районний суд не погодився із сумою, визначеною позивачем у розмірі 4000 гривень щомісячно на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, зменшивши розмір аліментів, та суд визначив їх у твердій грошовій сумі 2000 гривень щомісячно.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову, прийнявши до уваги сукупність доказів матеріального становища дитини, яка на час розгляду справи досягла 18 років, навчається на денній формі навчання в університеті, у зв?язку з чим не працює, не отримує стипендію і має необхідність в утриманні додаткових коштів на своє утримання у зв`язку із продовженням навчання, доказів матеріального становища батька, враховуючи наявність на утриманні відповідача іншої неповнолітньої дитини, оскільки на дочку, ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач щомісячно сплачує кошти в розмірі 3000 гривень до її повноліття.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що суд першої інстанції допустився помилки, не звернувши належної уваги на вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання сина на її користь, оскільки син вже є повнолітнім та має право особисто розпоряджатися коштами на своє утримання в період навчання, тому суд допустив невірне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення районного суду підлягає зміні в частині щодо стягування коштів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання на його користь, а не на користь позивача ОСОБА_1 , як просила позивач та задовольнив суд, ухвалюючи рішення.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо скасування рішення районного суду та задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Предметом спору у вказаній справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Стаття 6 СК України визначає, що правовий статус дитини особа має до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання регламентовано главою 16 СК України.

Згідно ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Аналізуючи зміст наведеної норми, слід дійти висновку, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року, який рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 липня 2007 року шлюб розірвано, що підтверджується актовим записом № 146 від 07.07. 2007 року.

В шлюбі у сторін народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Судом встановлено, що на момент звернення з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, ОСОБА_3 досяг 18 років, та продовжує навчатися на денній формі навчання в Національному авіаційному університеті на факультеті кібербезпеки, комп?ютерної та програмної інженерії. Термін навчання за освітнім ступенем бакалавр з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року ( а. с. 9).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, позивач посилається на те, що всі витрати пов?язані з навчанням сина несе виключно мати ОСОБА_1 , а батько дитини добровільно надавати кошти на утримання повнолітнього сина у зв`язку із продовженням навчання не бажає.

У рішенні районний суд послався, що доказів не можливості сплачувати кошти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, відповідачем не надано, а позивач наполягала, що ОСОБА_2 матеріально забезпечений, є приватним підприємцем за спрощеною системою оподаткування, має джерела прибутку, є власником ПП «Клінаїр» та співвласником ТОВ «Екологічні дистрибуційні системи» та відповідачем не заперечувалось, що він є власником вказаних підприємств .

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів доходів сторін, оскільки позивач, подаючи позов та уточнюючи позовні вимоги, не вказала, який дохід отримує вона особисто, як і не заявляла клопотань щодо витребування доказів про доходи відповідача ОСОБА_2 у разі неможливості їх отримати за запитом адвоката чи відмови у наданні такої конфіденційної інформації. Також сам відповідач, посилається у відзивах та запереченнях, що він не має достатнього доходу, сплачує кошти на утримання неповнолітньої дочки 2017 року народження у розмірі, та вказує, що середня заробітна плата у Закарпатській області у серпні 2021 року становила 12221 гривню, з якої він і проводить розрахунки. Однак, жодного доказу, що в даний час він не працює офіційно на своїх підприємствах, перебуває на обліку у центрі зайнятості ним не надано суду.

Також апеляційний суд вважає, що слід погодитись із висновками суду щодо визначення розміру аліментів в сумі 2000 гривень щомісячно до закінчення навчання спільним сином сторін, оскільки ні доводи позивача щодо збільшення розміру аліментів до 4000 гривень, ні заперечення та спростування відповідача в суді першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову та відмови у стягненні аліментів є необґрунтованими, тому не приймаються до уваги колегією суддів апеляційного суду.

При цьому, слід звернути увагу, що вже вказувалось апеляційним судом у постанові, що відповідач ОСОБА_2 погодився із рішенням районного суду, оскільки не оскаржував рішення в апеляційному порядку.

Згідно зі ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.

У відповідності до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189 - 192 і 194 - 197 цього Кодексу.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, пунктом 2 частини 1 зазначеної статті передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Відповідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною 2 ст. 200 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно роз`яснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року вказано, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З огляду на викладене, однією із обов`язкових умов, за яких можливе покладення на батьків обов`язків по утриманню повнолітньої дочки, сина є їх спроможність надавати таку допомогу. Вимоги про стягнення аліментів на користь повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання підлягають задоволенню тільки при наявності у батьків можливості надавати таку допомогу, та такі обставини повинні підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов?язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв?язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв?язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Обов?язок утримувати дітей є рівною мірою обов?язком як матері, так і батька.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції вірно вказав, що необхідні кошти для придбання ліків, проходження систематичних обстежень, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки даний вид витрат не входить до витрат, передбачених ст. 199 Сімейного кодексу України, а є додатковими витратами, які погоджується обома батьками.

Колегія суддів апеляційного суду також вважає, що витрати, понесені позивачем на придбання ноутбука, мишки, навушників, роутера одноразово у розмірі 19119 гривень є додатковими витратами, які повинні узгоджуватись обома батьками, тому суд вірно не прийняв до уваги вказані витрати позивача ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина у зв`язку із продовженням ним навчання та потребою у отриманні матеріальної допомоги від обох батьків.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи доказах, в тому числі, і наданих відзиві та запереченнях відповідача на позовні вимоги позивача, відповідач ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги щодо стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, оскільки вважає, що позивач ОСОБА_1 не довела, що на навчання сина, його проживання та проїзд до навчання і до місця постійного проживання з матір?ю їх спільному синові необхідні кошти в розмірі 9000 гривень щомісячно, а позивач наполягає на стягненні 4000 гривень як в позовних вимогах, так і вимогах апеляційної скарги щодо повного задоволення вимог позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру аліментів, враховуючи майновий стан відповідача, середній розмір заробітної плати по Закарпатській області станом на серпень 2021 року (а. с. 74-75), враховуючи факт утримання відповідачем неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 71-73).

Апеляційний суд звертає увагу, що вказані кошти стягуються не в примусовому порядку з відповідача, а добровільно сплачуються відповідачем ОСОБА_2 згідно домовленості батьків в сумі 3000 гривень щомісячно, яка нотаріально посвідчена нотаріусом згідно Договору про врегулювання взаємних прав та обов?язків подружжя від 11 червня 2020 року, тому суд дійшов до правильного висновку щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів в розмірі 2000 грн., який не погіршує становища відповідача, так як ним не оскаржується рішення районного суду про стягнення аліментів на повнолітнього сина.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, виходячи з принципу справедливості, розумності, з урахуванням потреб дитини, яка продовжує навчання, враховуючи обов?язок батьків нести рівні витрати на матеріальну допомогу дитини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте допустився помилки щодо особи, на користь якої слід стягувати аліменти на утримання повнолітнього сина, стягнувши аліменти на користь позивача, а не на повнолітнього сина, не звернувши уваги на норми матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення суду не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду слід змінити лише в частині щодо особи, на користь якої слід стягувати аліменти, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги закону, безпідставно задовольнивши частково вимоги про стягнення аліментів на користь позивача на утримання повнолітнього сина, тоді як вірним є стягнення аліментів на користь повнолітнього сина ОСОБА_5 на його утримання у зв`язку із навчанням до закінчення навчання, починаючи стягнення з дня подання позову в суд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому вимоги апеляційної скарги щодо повного задоволення вимог позивача не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення не повністю відповідає вимогам закону, районним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення районного суду слід змінити, в частині стягнення аліментів з відповідача на користь повнолітнього сина ОСОБА_5 на його утримання у зв`язку із продовженням навчання, в решті рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Судові витрати перерозподілу не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру аліментів в розмірі 2000 гривень судом апеляційної інстанції не змінювалось, тому судові витрати залишаються такими, як вирішено районним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання - змінити в частині щодо особи на користь якої слід стягувати аліменти, стягнувши аліменти в розмірі 2000 гривень на користь повнолітнього сина ОСОБА_3 на його утримання до закінчення навчання до 30 червня 2021 року, починаючи з 09 вересня 2021 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати залишити відповідно до їх вирішення районним судом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.О. Єльцов

В.Г. Бородійчук