Справа № 383/25/22
Номер провадження 2/383/95/22
УХВАЛА

17 січня 2022 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Замши О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області Поліщука Віктора Васильовича, співвідповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання незаконною та протиправною бездіяльність голови сільської ради, стягнення моральної шкоди, визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Бобринецького районного суду Кіровоградської області з позовом до голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області Поліщука Віктора Васильовича, співвідповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

У прохальній частині позову ОСОБА_1 просить:

- визнати незаконною і протиправною бездіяльність голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Поліщука Віктора Васильовича щодо невнесення в порядок денний 11 сесії Кетрисанівської сільської ради, яка відбулася 29.10.2021 року на розгляд клопотання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність шляхом безоплатної передачі для ведення особистого селянського господарства;

- стягнути з Кетрисанівської сільської ради на його користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., завдану внаслідок неналежного виконання головою Кетрисанівської сільської ради своїх службових обов`язків і повноважень, визначених у пунктах 1,8 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

- визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з місцем знаходження земельної ділянки за адресою: Кетрисанівська сільська рада за межами населеного пункту біля села Златопілля.

Суд, ознайомившись з позовом ОСОБА_1 приходить до наступних висновків.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або спорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди виходять із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №813/1076/17 та від 14 листопада 2018 року у справі №817/986/17.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є визнання незаконною та протиправною бездіяльність голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району, щодо невнесення в порядок денний чергової сесії розгляд клопотання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом безоплатної передачі для ведення особистого селянського господарства, стягнення моральної шкоди внаслідок неналежного виконання службових обов`язків головою сільської ради та визнати право власності на земельну ділянку.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом частин 1 - 3 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Положеннями статті 123 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

З наведених норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

У постанові від 17 жовтня 2018 року (№ 380/624/16-ц) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень, в тому числі особи, яка не зверталась із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі №308/10112/16-а та від 18 грудня 2019 року у справі № 160/4211/19.

З урахуванням наведеного суд вважає, що у даному випадку, позов ОСОБА_1 має розглядатися як спір, який пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, що є компетенцією адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справах, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що поданий ОСОБА_1 цивільний позов в частині визнання незаконною і протиправною бездіяльність голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Поліщука Віктора Васильовича щодо невнесення в порядок денний 11 сесії Кетрисанівської сільської ради розгляд клопотання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність шляхом безоплатної передачі для ведення особистого селянського господарства та стягнення з Кетрисанівської сільської ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1000000 грн., завданої внаслідок неналежного виконання головою Кетрисанівської сільської ради своїх службових обов`язків і повноважень, визначених у пунктах 1,8 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відноситься до юрисдикції адміністративних судів і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд у відповідності до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України відмовляє у відкритті провадження у даній частині позову.

Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з місцем знаходження земельної ділянки за адресою: Кетрисанівська сільська рада за межами населеного пункту біля села Златопілля необхідно зазначити наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

При цьому, відповідно до ч.4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2 ч.4 ст.185 ЦПК України визначено, що заява повертається у випадку, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Відповідно до ч.6 ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження. Проте таке роз`єднання можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги (позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 року по справі № 420/3956/20).

Оскільки позивач об`єднав у позовній заяві вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства, заявлені позовні вимоги є основними та похідними, охоплені одними підставами і доказами, підстави для їхнього роз`єднання в окремі провадження відсутні, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу в частині визнання права власності на земельну ділянку на підставі пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.186, п.2 ч.4, ст. 185 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області Поліщука Віктора Васильовича, співвідповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області в частині визнання незаконною та протиправною бездіяльність голови сільської ради та стягнення моральної шкоди відмовити на підставі п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Позовну заяву ОСОБА_1 до голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області Поліщука Віктора Васильовича, співвідповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області в частині визнання права власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства повернути позивачу на підставі п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала складена та підписана суддею 17.01.2022 року.

Суддя О.В.Замша