Провадження № 22-ц/802/119/22 Категорія: 70 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Киці С.І., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Вакіної Д.О.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою адвоката Редькович Вікторії Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення з приводу стягнення витрат на правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягувати з ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей в розмірі по 3000 грн. на кожну дитину починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути аліменти з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 3500 грн. щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову 21.07.2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 в дохід держави 908 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 875 грн витрат на правничу допомогу.

В решті вимог відмовлено.

11 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про здійснення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом цивільної справи.

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що при ухвалені вказаного судового рішення, судом неповністю відображено питання про судові витрати, зокрема витрат на правничу допомогу.

Представник позивача ОСОБА_2 просила суд вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення та стягнення з відповідача на користь позивача 1000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2021 в задоволені заяви адвоката Редькович В.О., яка представляє інтереси ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення з приводу стягнення витрат на правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити додаткове судове рішення, яким заяву щодо розподілу судових витрат задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 гривень.

Заслухавши представників позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За правилами, передбаченими ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Встановлено, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення у даній цивільній справі від 06 жовтня 2021 року відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, у тому числі і витрат на правничу допомогу, про що зазначено у мотивувальній та резолютивній частині рішення суду.

В мотивувальній частині рішення суду від 06 жовтня 2021 року судом обґрунтовано з яких підстав підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 875 гривень, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 в її інтересах було подано позовну заяву, в якій крім позовних вимог зазначено, що всі судові витрати в тому числі витрати на правничу допомогу покласти на відповідача. На підтвердження понесених витрат було подано: належним чином завірений прибутковий касовий ордер на 1500 грн, які сплачені позивачем ОСОБА_1 ; ордер на надання правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 ; ордер на надання правничої допомоги позивачу адвокатом Редькович В.О.; договір про надання правничої допомоги адвокатом Лавренчуком О.В. позивачу від 13 липня 2021 року.

З позовної заяви вбачається, що позивач просила стягувати з відповідача на її користь по 3000 гривень на кожну дитину. Судом першої інстанції ухвалено стягувати 3500 гривень на двох дітей щомісячно. Таким чином позовні вимоги задоволено на 58,33%.

Інші судові витрати , пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Отже 58,33% від 1500 грн (витрат на правничу допомогу) становить 875 грн, які суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача про що зазначив в рішенні суду від 06 жовтня 2021 року.

Вказане рішення суду ні позивачем ОСОБА_3 ні її представниками, не оскаржено.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в порушення вимог ЦПК України до закінчення судових дебатів позивачем (її представником ОСОБА_2 ) не було зроблено відповідної заяви щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, які сторона понесла чи має намір понести саме за участь представника ОСОБА_2 . Не було подано також попереднього розрахунку суми судових витрат, які позивач очікувала понести в зв`язку з розглядом справи, окрім витрат в розмірі 1500 грн, які суд першої інстанції вирішив.

Представником ОСОБА_2 11 жовтня 2021 року (після ухвалення рішення суду від 06 жовтня 2021 року) було надано копію договору про надання правничої допомоги від 06 жовтня 2021 року, копію прибуткового касового ордеру від 06 жовтня 2021 року про сплату 1000 грн позивачем адвокату Редькович В.О..

При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 671/1957/20 від 27 липня 2021 року, в якій досліджував питання підтвердження витрат на правничу допомогу.

Судді ВС підкреслили, що частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Однак, як вбачається з долучених до заяви доказів понесених судових витрат на правничу допомогу, останні не містять переліку послуг та їх вартість, які надавались представником ОСОБА_2 позивачу саме під час розгляду справи, що унеможливлювало визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою їх розподілу. При цьому слід урахувати, що наведений в договорі про надання правничої допомоги перелік послуг і квитанція до прибуткового касового ордеру не є доказом щодо фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Відтак питання компенсації витрат на правничу допомогу вирішувалось судом під час ухвалення рішення, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в ухвалені додаткового рішення про яке просила представник ОСОБА_2 .

Цивільним кодексом не передбачено можливості повторного вирішення питання про розподіл судових витрат судом, який ухвалив відповідне судове рішення.

Враховуючи викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову в ухваленні додаткового рішення, оскільки він узгоджується з вимогами цивільно-процесуального закону та зроблений на підставі встановлених судом обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому таке підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: