ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/477/22
провадження № 2/753/3521/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2022 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Коренюк А.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно - дисципланірної комісії адвокатури про стягнення коштів з керівництва Вищої кваліфікаційно - дисципланірної комісії адвокатури за рахунок організації за період 2018 - 2021 роки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у порядку цивільного судочинства звернувся до суду із вказаним позовом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя, вивчивши зміст позовних вимог, із яких вбачається, що спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та Вищою кваліфікаційно - дисципланірною комісією адвокатури, й з урахуванням предмету спору, вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі в порядку цивільного судочинства на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Велика Палата ВС наголосила, що діяльність адвокатури, реалізація нею функцій із захисту прав невизначеного кола осіб свідчать про суспільний інтерес, а отже, і публічно-правовий характер правовідносин, позовні вимоги адвоката повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Положенням статті 19 ЦПК України визначена компетенція судів щодо розгляду цивільних справ.

Виходячи з принципу верховенства права, положень ст. ст. 8, 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень, водночас у разі визначеної законодавцем процедури звернення до суду із певного питання вона має бути дотриманою.

Європейський суд з прав людини у п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Провадження по справі цим судом в порядку цивільного судочинства не може вважатися судом "встановленим законом" відносно оскаржуваної постанови приватного виконавця в зазначенні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, оскільки термін "суд встановлений законом" поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції і повноважень та дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року та "Лавентс проти Латвії" від 7 листопада 2002 року), яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЦПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Порушення цим судом зазначених вимог є порушенням принципу верховенства права, проголошеного ст. 8 Конституції України й Конвенцією, оскільки рішення, ухвалене судом, що не є судом "встановленим відповідно до закону" не може бути визнане легітимним.

Суддя, вивчивши зміст позовних вимог, встановивши характер спору, суб`єктний склад правовідносин, предмет та підставу заявлених вимог, вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі в порядку цивільного судочинства на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду судом в порядку ЦПК України, проте їх вирішення передбачено КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Отже, спір, що виник між сторонами відноситься до адміністративної юрисдикції, а тому його розгляд повинен здійснюватися за правилами КАС України.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судами за встановленими Законом правилами підвідомчості, а їх порушення - є ознакою незаконності рішення.

Положення ст. 20 ЦПК України покладає заборону щодо об`єднання вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Окрім того, статтею 19 КАС України визначено предметну підсудність адміністративних справ. Так, згідно з п.1 ч.1 цієї статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до вимог ст. 20 КАС України місцевим загальним судам, як адміністративним судам, підсудні:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб;

3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Отже, статтею 20, у редакції КАС України, яка набула чинності з 15.12.2017 року, змінено юрисдикцію адміністративних судів, зокрема, звужено предметну юрисдикцію загальних місцевих судів як адміністративних судів.

Зважаючи на наслідки розгляду заяви, відсутні підстави для вирішення питання про повернення судового збору, оскільки позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не сплачував судовий збір.

На підставі вищевикладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, керуючись ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суддя -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно - дисципланірної комісії адвокатури про стягнення коштів з керівництва Вищої кваліфікаційно - дисципланірної комісії адвокатури за рахунок організації за період 2018 - 2021 роки у порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати заявнику не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 ЦПК України (ч.2 ст. 186 ЦПК України).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцять днів з дня її проголошення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

Копію ухвали невідкладно направили позивачу для відома.

СУДДЯ: