Ухвала

17 січня 2022 року

м. Київ

справа № 456/1983/20

провадження № 61-20846ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на заробітну плату, стягнення Ѕ частини заробітної плати, визнання права на вільний вибір місця проживання під час шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності на виплачену ОСОБА_2 заробітну плату в період шлюбу з 19 жовтня 2006 року до 05 лютого 2019 року та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь Ѕ частини виплаченої йому заробітної плати за період з січня 2014 року по січень 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2017 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 19 жовтня 2006 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 450.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 обґрунтовував свій позов тим, що у 2014 році ОСОБА_1 забрала дітей, своє майно та пішла від нього. З того часу вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Поясненнями ОСОБА_2 в судовому засіданні достовірно з`ясовано, що сторони не проживають однією сім`єю більше трьох років. Окрім цього з`ясовано, що ОСОБА_2 продовжує матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2016 року про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісяця.

Посилаючись на частину другу статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України), позивачка просила визнати право спільної сумісної власності на заробітну плату, яку отримував ОСОБА_2 у період з 19 жовтня 2006 року до 05 лютого 2019 року та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь Ѕ частини заробітної плати за період з січня 2014 року до січня 2019 року, розмір якої орієнтовно становить 253 393,20 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог, зокрема не підтверджено належними доказами, що відповідач не надавав зазначені кошти на утримання сім`ї, крім того, не підтверджено сумісне проживання сторін однією сім`єю з 2014 року, наявність сімейно-шлюбних стосунків, ведення спільного господарства, наявності єдиного бюджету, а відтак відсутні підстави вважати, що спірні кошти які є такими, що заощаджені відповідачем разом з позивачем у шлюбі.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру, зокрема, про визнання права на вільний вибір місця проживання під час шлюбу, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та майнова вимога про стягнення Ѕ частини заробітної плати у розмірі 253 393,20 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станови на момент подання касаційної скарги (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн).

Відтак, справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом не встановлено підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи незначної складності.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у справах незначної складності. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), який вказував, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на заробітну плату, стягнення Ѕ частини заробітної плати, визнання права на вільний вибір місця проживання під час шлюбу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак