Справа № 163/2728/20 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/52/22 Категорія: 58 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення особистого немайнового права за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 20 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення 150 000,00 гривень заподіяної йому моральної шкоди внаслідок порушення особистого немайнового права.

Вимоги обґрунтував тим, що як голова Наглядової ради ПрАТ «Любомльське РТП» 21 червня 2020 року здійснював огляд території товариства. Під час огляду виявив відчинені двері в приміщеннях майстерні та столярного цеху, а в приміщені станції МТФ вибите вікно. Двері в майстерні та цеху закрив, а вікно забив обрізками ДСП, які перевіз з адміністративного приміщення. Після огляду інших приміщень, виїжджаючи з території товариства, побачив навстіж відчинені центральні ворота та присутніх працівників поліції, а також ОСОБА_2 і його малолітнього сина. На запитання до поліцейських щодо причини приїзду ОСОБА_2 почав кричати: «Злодій повинен сидіти в тюрмі». Поліцейські пояснили, що від ОСОБА_2 в телефонному режимі надійшла заява про те, що він викрадає майно товариства і завантажує його в автомобіль. У зв`язку із цим поліцейські просили дозволити пройти на територію і оглянути його автомобіль, проте у цьому він їм відмовив. ОСОБА_2 у його сторону висловлювався нецензурною лайкою, криком вимагав від поліцейських оглянути автомобіль та проводив відео-зйомку на мобільний телефон. У працівників поліції просив наказати ОСОБА_2 припинити відео-зйомку і лайку, проте останній ще голосніше і вульгарніше себе поводив, постійно повторюючи: «Злодій має сидіти в тюрмі! Автомобіль повний крадених речей, а ви не йдете його обшукувати та вилучати викрадене». Під час цих подій, які тривали упродовж години, він отримав сильні нервові переживання, а також приниження честі та гідності як законослухняного громадянина України та посадової особи на очах працівників поліції. В подальшому приїхав інший наряд поліції, а попередній поїхав. ОСОБА_2 продовжував кричати нецензурною лайкою у його сторону, принижуючи його честь і гідність та погрожуючи фізичною розправою. Щоб не вислуховувати ОСОБА_2 дозволив працівникам поліції оглянути територію товариства та його автомобіль. Жодних викрадених речей виявлено не було. Проте ОСОБА_2 , вказуючи на приховування викрадених речей на станції СТОА та гаражах, наполягав на здійсненні огляду цих приміщень, що в черговий раз принижувало його перед поліцейськими. Після огляду приміщень та відібрання поліцейськими пояснень ОСОБА_2 відразу зник.

Вказані події тривали 2,5 3 години та діями відповідача йому заподіяна моральна шкода. На той час і до тепер відчуває фізичний біль і душевні страждання, болить голова, систематично підвищується артеріальний тиск, став нервовим, почалося безсоння, усе почало дратувати. Внаслідок дій відповідача має негативні емоції, оскільки поширена відносно нього недостовірна інформація стала відомою широкому колу людей в місті Любомль та місті Нововолинську, принижено його честь, гідність та ділова репутація. Заподіяну моральну шкоду оцінює у 150 000,00 гривень. Крім цього зазначив, що підставою для звернення до суду із цим позовом слугували подальші дії малолітнього сина ОСОБА_2 , які підірвали його репутацію та принизили честь і гідність.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування 150 000,00 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок порушення особистого немайнового права (честі, гідності, ділової репутації) відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у встановлених у справі обставинах, діями відповідача принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача та також відсутні підстави вважати, що діями відповідача порушені немайнові особисті права позивача у вигляді приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до рапорту старшого інспектора-чергового СРПП № 3 Любомльського ВП ГУНП у Волинській області 21 червня 2020 року о 12:08 годині у чергову частину Любомльського ВП надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 21 червня 2020 року о 12:07 годині за адресою: АДРЕСА_1 , за словами заявника в сусіднє приміщення проник невідомий чоловік і виносить звідти меблі. В ході розмови заявник повідомив, що на місце прибули працівники поліції і кинув слухавку.

Виїздом слідчо-оперативної групи на місце події було встановлено, що ОСОБА_1 на своєму автомобілі «Фольксваген Т4», номерний знак НОМЕР_1 , будучи одним із акціонерів ПрАТ «Любомльське РТП» приїхав на територію підприємства (м. Любомль, вулиця Дружби, буд.93), де став укріпляти вікна, щоб не допустити проникнення та викрадення майна підприємства.

ОСОБА_2 , як інший акціонер товариства, підозрюючи ОСОБА_1 у самовільному вивезенні колективного майна товариства без дозволу інших акціонерів, звернувся із письмовою заявою про перевірку салону автомобіля ОСОБА_1 на предмет наявності в ньому колективного майна товариства.

У письмових поясненнях ОСОБА_2 вказав, що об 11:30 годині до нього зателефонував ОСОБА_3 та повідомив, що на території РТП ОСОБА_1 проводить якісь роботи, стукає молотком біля дверей станції МТФ з ймовірним викраденням майна. Переживаючи за майно товариства, зателефонував на лінію 102, оскільки припустив, що ОСОБА_1 таємно від інших акціонерів без їх відома міг вивозити колективне майно своїм автомобілем.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 , механіка товариства «Агродвір», яке межує з ПрАТ «Любомльське РТП», приблизно об 11:00 годині на територію РТП автомобілем «Фольксваген Т4» приїхав один із акціонерів ОСОБА_1 . Оскільки йому відомо, що інші акціонери скаржаться на дії ОСОБА_1 та між ними тривають судові спори з приводу розподілу майна товариства, з метою запобігання вивозу ОСОБА_1 майна РТП без відома інших акціонерів зателефонував до іншого акціонера ОСОБА_2 та повідомив про перебування на території ОСОБА_1

ОСОБА_4 із цього приводу надав письмові пояснення про те, що ПрАТ «Любомльське РТП» не працює, не охороняється, тому час від часу здійснює огляд території товариства на предмет схоронності майна. Жодного майна із товариства не вивозив, в його автомобілі майно товариства відсутнє, для цього надав дозвіл на огляд автомобіля.

Згідно із рапортом слідчого СВ Любомльського ВП Світящука В. Л. при візуальному огляді салону автомобіля «Фольксваген Т4», номерний знак НОМЕР_1 , предметів, що перебувають у колективній власності ПрАТ «Любомльське РТП», виявлено не було. Тобто підозри ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження.

За змістом позовної заяви фактичною підставою для його подання позивачем ОСОБА_1 є необґрунтовані підозри відповідача ОСОБА_2 у викрадені ним майна ПрАТ «Любомльське РТП», висловлені у присутності працівників поліції та поширені широкому колу людей в місті Любомль та місті Нововолинську, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

У статтях 3 та 32 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Статтею 276 ЦК України передбачено, що орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Згідно із положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтями 297, 299 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, ділової репутації.

У частині 1 статті 307 ЦК України визначено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Частиною першою статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ про захист честі, гідності та ділової репутації суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 16 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (v008p710-03) (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно із ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року по справі № 688/1505/18 послався на вказівку Європейського суду з прав людини про те, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є акціонерами ПрАТ «Любомльське РТП».

Зміст наданих позивачем копій судових рішень у різних категоріях справ (цивільних, господарських, кримінальних) не стосуються предмета спору у цій справі, проте дають підстави вважати про існування між сторонами як акціонерами тривалого спору з приводу майна товариства і свідчать про наявність між ними неприязних відносин.

Повідомлення на службу «102» було здійснене в порядку ст.40 Конституції України саме по факту можливого викрадення майна ПрАТ «Любомльське РТП».

Усі аналізовані події відбувались безпосередньо біля входу та на території ПрАТ «Любомльське РТП» виключно за участю сторін та працівників поліції.

Активна участь відповідача ОСОБА_2 у здійснені працівниками поліції перевірки по заявленому факту, зокрема, його наполягання на проведенні огляду приміщень та автомобіля позивача беззаперечно пояснюється його заінтересованістю як акціонера, а відтак можливого в подальшому реального потерпілого.

Враховуючи існування спору з приводу майна товариства та неприязність відносин сторін, наявні підстави вважати, що відповідач діяв з метою захисту своїх майнових прав.

Саме по собі не підтвердження факту крадіжки майна товариства та причетності позивача ОСОБА_1 за результатами проведеної працівниками поліції перевірки не свідчить про недостовірність інформації по цьому факту, оскільки у цьому випадку мала місце реалізація позивачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції згідно зробленої заяви, а не поширення недостовірної інформації, що узгоджується з роз`ясненням у п.16 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1.

Інших доказів на підтвердження того, що за встановлених у справі обставин діями відповідача принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача суду не надано.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом не встановлено протиправність дій відповідача. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає вірними висновки суду про не доведеність підстав позову, та необґрунтованість апеляційних вимог позивача. Доказів які б спростували висновки суду не надано.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними і обґрунтованими висновки суду про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом є запереченнями проти позовних вимог, які враховані та розглянуті судом, про що наведено у змісті рішення суду, і зводяться до власного тлумачення норм законодавства щодо спірних відносин сторін, незгоди з висновками суду стосовно встановленних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також зводяться до переоцінки доказів у справі.

Отже, доводи скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 20 жовтня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді