Ухвала

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 466/6034/19

провадження № 61-21223ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», про визнання дій неправомірними та стягнення компенсації витрат за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (далі - ТОВ «Львівгаз збут»), про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії по компенсації витрат за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та проживає без реєстрації за вказаною адресою. Багатоквартирний будинок, в якому він проживає, під`єднаний до газорозподільної системи та обслуговується ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз».

Вказував, що за власні кошти придбав та встановив газовий лічильник, що підтверджується актом на встановлення побутового лічильника газу від 27 липня 2018 року № 43. Тричі, а саме 03 вересня 2018 року, 11 жовтня 2018 року, 18 квітня 2019 року, він, керуючись вимогами частини другої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», звернувся до відповідача з проханням компенсувати понесені витрати у сумі 3 680,00 грн, на що отримав відмову.

Ураховуючи вищевикладене, просив суд:

- визнати протиправними дії ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» щодо відмови вчинити дії по компенсації йому витрат за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу за рахунок коштів, які сплачуються за тарифом на розподіл природного газу у квартирі АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на свою користь 3 680,00 грн компенсації за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу (індивідуального лічильника) у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» щодо відмови вчинити дії по компенсації йому витрат за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу за рахунок коштів, які сплачуються за тарифом на розподіл природного газу у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 3 680,00 грн компенсації за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу (індивідуального лічильника) у квартирі АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позивач встановив індивідуальний лічильник газу за власні кошти у липні 2018 року і станом на момент звернення до суду із даним позовом у липні 2019 року відповідач не здійснив компенсацію таких витрат, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визнання вказаних дій неправомірними та стягнення з відповідача понесених витрат на встановлення індивідуального лічильника газу.

24 грудня 2021 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги як немайнового, так і майнового характеру, а саме: визнання дій неправомірними та стягнення компенсації витрат за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу у розмірі 3 680,00 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і касаційна скарга не містить передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», про визнання дій неправомірними та стягнення компенсації витрат за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний