Ухвала

17 січня 2022 року

м. Київ

справа № 757/49610/20-ц

провадження № 61-19246 ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Київська міська рада, департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, про встановлення факту дискримінації,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив встановити, що держава Україна допустила щодо нього дискримінацію при реалізації ним права на отримання земельної ділянки, чим порушила статтю 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

В обгрунтування позову зазначив, що він з 2001 року неодноразово звертався до Київського міського голови з клопотанням про надання йому у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, однак у 2003 році рішеннями Київської міської ради її було передано в оренду ТОВ «Альянс-Буд», а йому відповідно було відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації та передачі у власність цієї земельної ділянки. Посилаючись на порушення органами державної влади своїх обов`язків (невиконання рішень судів), вважає, що такі дії призвели до дискримінаційного ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання вказаної земельної ділянки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав недоведеності та необгрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що дії відповідача по відношенню до нього вчинені саме із застосуванням будь-якої (прямої чи непрямої) дискримінації, за будь-якою дискримінаційною ознакою.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження.

У грудні 2021 року до суду касаційної інстанції надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги та уточнена редакція касаційної скарги.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про встановлення факту дискримінації.

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Зазначена справа є незначної складності, розглядалася судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ця справа має для нього виняткове значення і стосується права на недискримінаційне ставлення, яке гарантоване статтями Конвенції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 серед підстав для касаційного оскарження вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 1 Протоколу № 12 до Конвенції. Верховний Суд зазначає, що на питання тлумачення і застосування Конвенції та Протоколів до неї, згідно із статтями 19, 32 Конвенції поширюється юрисдикція Європейського суду з прав людини.

Отже, наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені заявником доводи зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявністьчи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно роз`яснюємо вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» згідно з яким, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Київська міська рада, департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, про встановлення факту дискримінації.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслатизаявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара