КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5537/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання зобов`язань виконаними,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про визнання зобов`язань виконаними, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» були укладені: кредитний договір №05-2008 від 11 січня 2008 року; договір про внесення змін до кредитного договору №05-2008 від 11 січня 2008 року; договір від 11 січня 2011 року про внесення змін до кредитного договору №05-2008 від 11 січня 2008 року, укладений 11 квітня 2011 року, відповідно до якого ПАТ «ІПБ» надає кредити ОСОБА_1 з лімітом кредитування у сумі 162343 доларів США строком з 11 січня 2008 року по 11 жовтня 2011 року із сплатою 15% річних.

05 вересня 2011 року між ПАТ «ІПБ» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку НОМЕР_4.

Відповідно до п. 9.1 цього договору він є укладеним на невизначний строк.

Постановою Правління НБУ №72 від 29 лютого 2012 року, з 02 березня 2012 року було відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ПАТ «ІПБ».

При цьому, 22 травня 2014 року ПАТ «ІПБ» здійснило відступлення права вимоги за кредитними договором, іпотеки, застави поруки новому кредитору ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015 року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією ФГВФО з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженого 02 березня 2015 року прийнято рішення №51 про запровадження з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи ФГВФО.

В заяві зазначено, що поточний рахунок № НОМЕР_1 був відкритий 05 вересня 2011 року за ініціативою ПАТ «ІПБ» на підставі вимог «Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні» згідно з якою погашення клієнтом кредиту в іноземній валюті готівкою іноземної валюти здійснюється банком (філією, відділенням) із використанням поточного рахунку клієнта відповідно до укладених між ними договорів.

Так, позивач вказує, що керуючись законодавством України та підписаними договорами та роз`яснення працівників банку ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту шляхом внесення коштів на поточний рахунок.

Зокрема, 05 вересня 2011 року позивач вказаним способом здійснив оплату в розмірі 7201 доларів США і банк самостійно зараховував ці кошти на позиковий рахунок та погашення відсотків за кредитним договором.

При цьому, позивач вказує, що 17 серпня 2012 року на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 , було зачислено кошти на загальну суму 153000 доларів США і така сума внесена на поточний рахунок було достатньою для погашення заборгованості за кредитом.

Також, позивач вказує, що він виконав своє грошове зобов`язання щодо погашення заборгованості у сумі, яка перевищує розмір кредиторських вимог.

Проте, а ні ПАТ «ІПБ», а ні ПАТ «Дельта Банк» вказані грошові кошти не зарахували на відповідний банківський рахунок для погашення кредиторських вимог.

Крім того, позивач зазначає, що 05 червня 2020 року та 04 серпня 2020 року ним до ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. були направлені листи в яких просив уповноважену особу використати грошові кошти в розмірі 153000 доларів США, що знаходяться на спільному рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «ІПБ» для погашення кредиторських вимог у повному обсязі.

Також позивач вважає, що відносини, які склались між ним та Банком однозначно свідчать про поєднання боржника і кредитора в одній особі, що є підставою для припинення зобов`язання.

Крім того, 09 жовтня 2020 на адресу ОСОБА_1 надійшов лист із вкладенням - заявою про заміну сторони виконавчого провадження в порядку ст. 442 ЦПК України, згідно з якою 20 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. було укладено Договір про відступлення права вимоги №2291/к, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №851, відповідно до якого ТОВ «ФК «Івест-Кредо» від ПАТ «Дельта банк» набула права вимоги до позичальників та заставодавців (іпотекодавців) та поручителів зокрема за основним договором і право вимоги до ОСОБА_1 , як до боржника, по поверненню заборгованості за Кредитним договором №05-2008 від 11 січня 2008 року.

Просив суд, визнати зобов`язання ОСОБА_1 за Кредитним договором №05-2008, укладеним з ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» від 11 січня 2008 року виконаними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2013 року, на які послався суд першої інстанції, не містять встановлених преюдиційних фактів, в них надана лише правова оцінка судом певних фактів, а також надана правова оцінка нормам законодавства України, а за правовими висновками Верховного Суду, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не має сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Отже, суд повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм, а тому висновки викладені в рішенні апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2013 року не можуть братись до уваги.

Вважає, що судом першої інстанції було безпідставно не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 в повній мірі виконав взяті на себе кредитні зобов`язання.

Так, 11 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» були укладені наступні договори: кредитний договір №05-2008 від 11 січня 2008 року; договір про внесення змін до кредитного договору №05-2008 від 11 січня 2008 року, укладений 11 січня 2011 року; договір про внесення змін до кредитного договору №05-2008 від 11 січня 2011 року, укладений 11 квітня 2011 року, відповідно до якого ПАТ «ІПБ» надає кредит ОСОБА_1 з лімітом кредитування у сумі 162343 доларів США строком з 11 січня 2008 року по 11 жовтня 2011 року із сплатою 15% річних.

Загальна сума заборгованості за вказаним кредитним договором складала 135217,57 доларів США за тілом кредиту та 10484,95 доларів США за нарахованими відсотками.

05 вересня 2011 року між ПАТ «ІПБ» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку НОМЕР_4.

Відповідно до п. 9.1 цього договору, він є укладеним на невизначений строк.

Поточний рахунок № НОМЕР_1 був відкритий 05 вересня 2011 року за ініціативою Банку на підставі вимог «Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої постановою НБУ №174 від 01 червня 2011 pоку, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528, згідно якої, у відповідності до п. 2.6 глави 2 розділу IV, Погашення клієнтом кредиту в іноземній валюті готівкою іноземної валюти здійснюється банком (філією, відділенням) із використанням поточного рахунку цього клієнта відповідно до укладених між ними договорів.

Цей поточний рахунок відкривався виключно для погашення кредиту в іноземній валюті, та використовувався виключно для цих цілей, що підтверджується випискою з поточного рахунку № НОМЕР_1 від 05 вересня 2011 pоку, того ж дня, коли і був відкритий цей рахунок.

Крім того, п. 2.1.1 Договору банківського рахунку передбачає право Банку використовувати кошти клієнта на зазначеному рахунку відповідно до вимог чинного законодавства, а п. 2.1.3 цього Договору надає право банку здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта (без згоди на це платника).

Чинне законодавство України прямо та однозначно дозволяє будь-якому банку здійснювати списання грошових коштів з рахунку клієнта без його додаткового розпорядження, якщо договором між банком та клієнтом це передбачено.

Більше того, це є повсякденною практикою в банківській діяльності.

Кінцевий строк виконання зобов`язання за кредитним договором був встановлений 11 жовтня 2011 року.

Станом на 01 березня 2012 року заборгованість позивача за кредитом складала 1338955 доларів США, отже сума в розмірі 153000 доларів США, внесена на розрахунковий рахунок, була достатньою для погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки 01 березня 2012 року на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 було зачислено кошти на загальну суму 153000 доларів США, що є достатнім для погашення зобов`язань Скаржника, а тому такі кошти не лише могли, але й мали бути списані на погашення кредитних зобов`язань, оскільки цей поточний рахунок відкривався з ініціативи банку саме для цілей погашення заборгованості за кредитом.

Більше того, ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту шляхом внесення коштів на поточний рахунок.

Зокрема, 05 вересня 2011 року ОСОБА_1 у вказаний спосіб здійснив оплату в розмірі 7201 доларів США.

Відповідно до виписки з поточного рахунку, банк самостійно зарахував на поточний рахунок грошові кошти у розмірі 7201 доларів США, і одночасно перерахував їх, частково на позичковий рахунок у розмірі 4968,78 доларів США, як погашення кредиту, та частково у розмірі 2232,22 доларів США, як погашення відсотків за кредитним договором.

Отже, наполягає, що він виконав свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №05-2008 від 11 січня 2008 року.

Просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

На апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» подало відзив, обґрунтовуючи його тим, що 31 січня 2013 року Дарницьким районним судом м. Києва по справі №2602/4592/12 було винесено рішення відповідно до якого позов ПАТ «Інпромбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №05-2008 від 11 січня 2008 року задоволено частково.

Судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Інпромбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1338955 гривень 94 копійок.

Стягнута сума заборгованості складається з заборгованості по тілу кредиту - 135217,57 доларів США та 10484,95 доларів CШA - сума відсотків за користування кредитними коштами, а також 21813,55 доларів США - пені.

Вказаним рішенням встановлено, що відповідно до розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, станом на 02 листопада 2012 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором №05-2008 становить 135217,57 доларів США та 10484,95 доларів США - сума відсотків за користування кредитними коштами.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором в розмірі 1338955,94 грн., яка складається із 135217,57 доларів США за тілом кредиту та 10484,95 доларів США - сума відсотків за користування кредитними коштами, а також 21813,55 доларів США - пені встановлено вказаним рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року про справі №22-8017/13 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заборгованість за кредитним договором була погашена 01 березня 2012 року шляхом внесення трьома особами коштів на розрахунковий рахунок позивача в сумі 153000 доларів США, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.п.2.1.1, 2.1.3 договору банківського рахунку передбачено право банку використовувати кошти клієнта на цьому рахунку та здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта.

Положеннями статті 1071 ЦК України визначено виключний перелік підстав для списання коштів з рахунку клієнта, зокрема, це списання грошових коштів на підставі розпорядження клієнта та на підставі рішення суду.

Разом з тим, згідно з п.п. 7.1., 7.13. Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492, операції по поточному рахунку проводяться виключно на підставі розпорядження власника поточного рахунку або за його дорученням на підставі належним чином посвідченої довіреності.

ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів у підтвердження того, що він звертався до ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» із заявою щодо списання грошових коштів з поточного рахунку, відкритого згідно договору про банківський рахунок, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Звертає увагу на те, що умови Кредитного договору №05-2008 від 08 січня 2008 року не містять права банку на договірне списання коштів з інших рахунків Позивача.

З огляду на додані банківські виписки по рахунку 2203.6.6370.1.840 усі погашення кредиту здійснювались ОСОБА_1 виключно шляхом зарахування грошових коштів шляхом сплати готівки через касу.

Матеріали справи не містять доказів наявності розпорядження ОСОБА_1 на списання грошових коштів з банківського рахунку в рахунок погашення кредиту, судове рішення з цього приводу також відсутнє.

Тобто, позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях та довільному трактуванні банківських розрахунків під час ліквідації банку.

Просило, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» були укладені наступні договори: кредитний договір №05-2008 від 11 січня 2008 року; договір про внесення змін до кредитного договору №05-2008 від 11 січня 2008 року; договір від 11 січня 2011 року про внесення змін до кредитного договору №05-2008 від 11 січня 2008 року, укладений 11 квітня 2011 року, відповідно до якого ПАТ «ІПБ» надає кредити ОСОБА_1 з лімітом кредитування у сумі 162343 доларів США строком з 11 січня 2008 року по 11 жовтня 2011 року із сплатою 15% річних.

Крім того, в п. 4.1. внесено зміни, яким зазначено забезпечити повернення одержаного кредиту та остаточну сплату нарахованих процентів готівкою у доларах США в строк до 11 жовтня 2011 року (включно).

05 вересня 2011 року між ПАТ «ІПБ» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку НОМЕР_4.

Відповідно до п. 9.1 цього договору він є укладеним на невизначний строк.

22 травня 2014 року ПАТ «ІПБ» здійснило відступлення своїх прав вимоги за кредитними договорами, іпотеки, застави, поруки новому кредитору - ПАТ «Дельта Банк», в результаті чого ПАТ «Дельта Банк» стало єдиним власником всіх прав вимоги за Кредитними документами (включаючи, без обмеження, права на всі платежі за Кредитними договорами, всі права іпотекодержателя за Договорами іпотеки, всі права заставодержателя за Договорами застави та всі права кредитора за Договорами поруки, що вбачається із повідомлення про відступлення за вих. №6431/IPB-Z//1.

20 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» було укладено Договір про відступлення права вимоги №2291 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №851, зокрема, право вимоги до ОСОБА_1 , як до боржника, по поверненню заборгованості за Кредитним договором №05-2008 від 08 січня 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 17 серпня 2012 року на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 , було зачислено кошти на загальну суму 153000 доларів США і така сума внесена на поточний рахунок було достатньою для погашення заборгованості за кредитом і могли бути списані банком, а тому правовідносини за вказаним договором припинені.

Судом також встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1338995,94 грн. та судові витрати у розмірі 3219 грн.

Позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено, визнано припиненою з 11 квітня 2012 року поруку, яка виникає на підставі укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» договору поруки від 11 січня 2008 року.

Вказаним рішенням встановлено, що відповідно до розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, станом на 02 листопада 2012 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором №05-2008 становить 135217,57 доларів США та 10484,95 доларів США - сума відсотків за користування кредитними коштами.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором в розмірі 1338955,94 грн., яка складається із 135217,57 доларів США за тілом кредиту та 10484,95 доларів США - сума відсотків за користування кредитними коштами, а також 21813,55 доларів США - пені встановлено вказаним рішення суду.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2013 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2013 року було встановлені наступні обставини.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором була погашена 01 березня 2012 року шляхом внесення трьома особами - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 коштів на розрахунковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 в сумі 153000 доларів США, не заслуговують на увагу.

Відповідно до п.п.2.1.1, 2.1.3 договору банківського рахунку передбачено право банку використовувати кошти клієнта на цьому рахунку та здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта.

Разом з тим, згідно з п.п. 7.1, 7.13 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492, операції по поточному рахунку проводяться виключно на підставі розпорядження власника поточного рахунку або за його дорученням на підставі належним чином посвідченої довіреності.

ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів у підтвердження того, що він звертався до ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» із заявою щодо списання грошових коштів з поточного рахунку, відкритого згідно договору про банківський рахунок, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, постановою Правління Національного Банку України №72 від 29 лютого 2012 року «Про відкликання банківських ліцензій та призначення ліквідатора ПАТ «Інвестиційно-промисловий банк» з 02 березня 2012 року було відкликано ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації банку, а зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку не допускається.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтування позивача уже були розглянуті Апеляційним судом м. Києва, нових обставин позивачем суду не повідомлено, а тому посилання позивача, що 17 серпня 2012 року на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 було зачислено кошти на загальну суму 153000 доларів США і така сума внесена на поточний рахунок була достатньою для погашення заборгованості за кредитом і могла бути списана банком, а тому правовідносини за вказаним договором припинені не заслуговують на увагу.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відтак, обставини, за яких ОСОБА_1 просить визнати виконаними його зобов`язання за кредитним договором №05-2008, укладеним 11 січня 2008 року з ПАТ «Інноваційно-промисловий банк», були предметом розгляду справи №2602/4592/12, рішення по якій прийнято Дарницьким районним судом м. Києва від 31 березня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року, а тому доказування в даній справі не підлягають.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, зокрема щодо поєднання ОСОБА_1 як боржника і кредитора в правовідносинах між банком в розумінні ст. 606 ЦК України, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 606 ЦК України, зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Зокрема, Верховний суд України у Постанові від 16 вересня 2015 року при розгляді справи №6-43цс15 дійшов до наступного висновку.

Стаття 606 ЦК України повинна використовуватися у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов`язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі зникає, а з двох самостійних суб`єктів залишається (утворюється) один, у якому поєднується боржник і кредитор.

Саме у такому випадку підстава припинення цивільно-правового зобов`язання не залежатиме від волі сторін.

Верховний суд України відніс поєднання боржника й кредитора в одній особі до підстав припинення цивільно-правового зобов`язання, яке не залежить від волі сторін.

За висновком суду, такий випадок (що не залежить від волі сторін) може бути уразі, коли один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає, а з двох самостійних суб`єктів залишається (утворюється) один, у якому поєднується боржник і кредитор.

Обґрунтовуючи свій висновок, суд посуб`єктно надає приклади такого поєднання, а саме: «Поєднання боржника й кредитора в одній особі може відбуватися для юридичних осіб - при реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов`язаних між собою взаємнім зобов`язанням; для фізичних осіб - при спадковому правонаступництві у разі переходу майна кредитора до боржника та навпаки.

Отже, при такому поєднанні боржника й кредитора (двох суб`єктів) один із цих суб`єктів повинен зникнути, у зв`язку з цим і припиняється правовідношення».

Крім цього, стаття 606 ЦК України повинна застосовуватися судом до правовідносин у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов`язання іншої особи, яка є кредитором у цьому зобов`язанні, відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі.

При цьому один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі, стає одночасно і боржником, і кредитором у тому ж самому зобов`язанні.

Саме в цьому разі підстава припинення цивільно-правового зобов`язання не залежатиме від волі сторін.

Така правова позиція є сталою та викладена як у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-43цс15), так і неодноразово підтримана Верховним Судом, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 березня 2019 року (справа №757/31762/14) та у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року (справа №334/10417/14-ц) та від 14 листопада 2018 року (справа №461/13458/14-ц), від 20 грудня 2019 року (справа №501/1268/17), від 24 червня 2020 року (справа №640/18592/15).

Оскільки правовідносини між банком не зникають, більш того, йдеться про подальше відступлення прав вимоги за кредитним договором і новим кредитором виступає ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», а тому ОСОБА_1 не може бути поєднаний, як боржник і кредитор у одному зобов`язанні, а тому зобов`язання ОСОБА_1 не може вважатись припиненими.

З урахуванням наведеного, рішення суду є законним та обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 26 липня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба