Справа № 444/2368/19 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/4211/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року в складі судді Ясиновського Р.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 , П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

У вересні 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 , п`ятої Львівської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним.

Вимоги обгрунтовували тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 років від ускладнень цукрового діабету померла, відповідно мама і бабуся позивачів, після її смерті, відповідно їх батько та дідусь, залишився проживати з ними у їх квартирі.

Позивачка ОСОБА_1 21.08.1998 звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. Заява зареєстрована за номером 848 від 21.08.1998. В заяві вказала, що спадщину прийняла. З цього приводу відкрито спадкову справу 411/98.

Вважає, що вона єдина, хто вчасно звернувся у 6-ти місячний термін із заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 .

Їй було відомо, що перед смертю матері її брат ОСОБА_3 оформляв якісь документи, ймовірно заповіт. Приблизно через чотири місяці після смерті матері, у травні-червні 1998 року, брат разом із своєю цивільною дружиною втекли від кредиторів до Італії. Розуміючи, що брат скоро в Україну не повернеться, звернулась до П`ятої державної нотаріальної контори м.Львова із заявою про прийняття (за законом) спадщини, що залишилася після смерті матері і просила видати їй свідоцтво про право на спадщину. Як виявилось, на день звернення 21.08.1998, окрім неї ніхто більше із заявою не звертався. Про те, що є заповіт, оформлений на ОСОБА_3 , їй в нотаріальній конторі не сказали, інакше вона не стала б навіть реєструвати свою заяву.

08.09.2016 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка прийнята державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. 07.09.2016, де зазначено про наявність заповіту складеного її мамою ОСОБА_5 , а також спадкоємця за заповітом, який подав заяву про прийняття спадщини.

Вона звернулася до ОСОБА_4 , який у 1998 році був головним лікарем лікарні швидкої медичної допомоги, але він не зміг пригадати подій тієї давності і зіслався на те, що нічого не пам`ятає.

Позивачка стверджує, що мати була вкрай важка і через свій фізичний та психічний стан не могла самостійно усвідомлювати те, що відбувається та підписати принесені їй документи.

Позивачі вважають, що заповіт, який ними оскаржується, не складений ОСОБА_5 через психічний та емоційний стан, так як вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати і фактично була недієздатною. Вона не могла підписати заповіт, так як не усвідомлювала правильність та наслідки своїх дій. Раніше, перебуваючи за межами лікарні, вона не складала заповіт, а третьої особи, яка б могла посвідчити підписання заповіту ОСОБА_5 , в той час біля ліжка не було.

Вважають, що суд має захистити порушені права позивачки ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги за законом та визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 .

Просили визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_5 , який посвідчений головним лікарем лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова ОСОБА_4. в реанімації у 1998 році.

Оскаржуваним заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , п`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_5 , який посвідчено головним лікарем швидкої медичної допомоги м. Львова п. ОСОБА_4. в реанімації у 1998 році - відмовлено.

Рішення оскаржили позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважають оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим.

В апеляційній скарзі не погоджуються із твердженням суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вони чітко наголошували на тому, що в історії хвороби датою смерті є запис 21.02.1998.

Крім цього, у копіях заповіту ОСОБА_5 робить розпорядження і заповідає сину ОСОБА_3 житловий будинок та господарські будівлі без назви вулиці та адреси, прилеглу землю, яка не приватизована і не вказує площу цієї землі, тому вважають, якби спадкодавець була при повній свідомості підписуючи заповіт, вона вказала б площу землі, якою багато років користувалася, а також назву вулиці та адресу.

Звертають увагу, що некомпетентність судді чи упереджені його дії призвели до того, що не була проведена судово-почеркознавча експертиза, призначена за їх клопотанням.

На проведенні повторної судово-почеркознавчої експертизи вони не наполягали у зв`язку із отриманням від Львівського державного нотаріального архіву інформації про те, що Книга реєстрації заповітів ЛМКЛШМД за 1998 рік до них на зберігання не передавалася, відтак вважають, що відсутність такої книги свідчить про те, що такий заповіт взагалі не посвідчувався.

Просять врахувати, що підписання можливого заповіту відбувалося у реаніматолого-анестезіологічному відділенні, куди ніхто із сторонніх осіб не повинен заходити, тим паче з питанням посвідчення заповіту.

Також, в апеляційній скарзі зазначають, що аналізуючи записи в щоденниках історії хвороби № 1782 ОСОБА_5 за період від 11.02.1998 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 простежується те, що на фоні загальмованого стану у хворої почалися важкі неврологічні порушення, що ускладнили перебіг основного захворювання і стали загрозою для її життя та через декілька днів призвели до переводу її в реанімацію.

З 11.02.1998 ОСОБА_5 призначили препарат ОСОБА_6 , а з 12.02.1998 додатково давали ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а в передостанній день перед її смертю, дію ОСОБА_6 посилили ще одним наркотичним препаратом ГОМК, і саме в цей день ОСОБА_5 нібито підписала заповіт.

З врахуванням наведеного, просять скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Відповідач ОСОБА_3 будучи повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду, в судове засідання 05 липня 2022 року не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Представник третьої особи П`ята Львівська державна нотаріальна контора, а також третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не прибули, представник нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи у їх відсутність.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачами доводи щодо недійсності заповіту ОСОБА_5 , який посвідчено головним лікарем швидкої медичної допомоги м. Львова ОСОБА_4 в реанімації у 1998 році, не підтверджені належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами, а відтак, зібрані по справі докази, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

В обох випадках спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, і, крім того, юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

За положеннями ст. 202 ЦК України, заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою, а позивач ОСОБА_2 є внуком ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданим 06.02.1958 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 64 років у м. Львів померла ОСОБА_5 , про що 23 лютого 1998 року складено відповідний актовий запис № 1148, що стверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого 23.02.1998, а також копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 , виданого повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 17 червня 2016 року (т. 1 а.с. 18, 60).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне їй майно.

З досліджених копій матеріалів спадкової справи № 411/98 спадкодавця ОСОБА_5 , яка надана суду першої інстанції із П`ятої Львівської нотаріальної контори встановлено, що 12.06.1998 у вказану нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої ОСОБА_3 , зазначивши у заяві наявність іншого спадкоємця, а саме чоловіка померлої ОСОБА_9 . Після спливу шести місяців з дня смерті спадкодавця просив видати свідоцтво про право на спадщину на майно, вказане у заповіті, посвідченому головним лікарем ЛМКЛШМД 20.02.1998 № 1.(т. 1 а.с. 59).

Із копії заповіту ОСОБА_5 , 1934 року народження, проживаючої в АДРЕСА_1 , вбачається, що вона, на випадок своєї смерті, робить таке розпорядження: належний їй житловий будинок, прилеглу землю, господарські будівлі, що знаходяться у с. В`язова (хутір Оплітна) Жовківського району Львівської області, заповідає сину ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 63).

Також, 21.08.1998 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлої ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 64).

Із копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом), виданої 07.09.2016 № 2584/02-17 П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1, встановлено, зокрема, що зі спадкової справи № 411/98, заведеної 12.06.1998 після смерті ОСОБА_5 , вбачається наявність заповіту та спадкоємця за заповітом, який впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, на підставі якої і було заведено зазначену спадкову справу, відтак є таким, що прийняв спадщину. В заявниці ОСОБА_1 не виникло право на спадщину на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_2 , за видачею свідоцтва про право на спадщину щодо якого вона зверталася. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке знаходиться у АДРЕСА_2 .

Згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми, ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Оскільки спадщина після померлої ОСОБА_5 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнята спадкоємцями до 01.01.2004, тому до даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР).

Згідно із частиною першою, другою статті 524 ЦК УРСР, що був чинним на час складення заповіту, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 534 ЦК УРСР передбачалося, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

У статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 , який посвідчений головним лікарем лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова ОСОБА_4. в реанімації у 1998 році,позивачі звертали увагу, що заповіт, який ними оскаржується, не складений ОСОБА_5 через психічний та емоційний стан, так як вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати і фактично була недієздатною.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України.

Зокрема, призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

При цьому за ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Як роз`яснено в абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Судом першої інстанції за клопотанням позивачів ухвалою від 22.09.2020 призначалася судово-почеркознавча експертиза з приводу виконання підпису в заповіті від імені ОСОБА_5 заповідачем чи іншою особою (т. 2 а.с. 77-78).

19.01.2021 на адресу суду направлено повідомлення експертної установи про неможливість надання висновку через невиконання клопотання експерта про надання необхідних документів (т. 2 а.с. 91).

14.06.2021 на адресу суду першої інстанції позивачами подана спільна заява про часткову зміну підстави позову, у якій просили розглянути справу без проведення будь яких експертиз та на підставі доказів, які надані суду та ніким у справі неспростованими, зокрема у зв`язку із отриманням від Львівського державного нотаріального архіву інформації про те, що книга реєстрації заповітів ЛМКЛШМД за 1998 до них на зберігання не передавалась та неотримання такої безпосередньо від ЛМКЛШМД.

Судом першої інстанції забезпечено учасникам справи змагальний процес, створено особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків, однак позивачами належних та допустимих доказів того, що підпис заповідача ОСОБА_5 у заповіті, яким остання заповіла належне їй майно ОСОБА_3 чи відсутність з цього приводу вільного волевиявлення спадкодавця, або перебування спадкодавця в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суду не надано, такі обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги щодо недотримання при посвідченні заповіту законодавчо визначеного порядку та форми є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, згідно з частинами другою, четвертою статті 1 Закону України "Про нотаріат" від 02 вересня 1993 року № 3425-XII, вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Згідно із ч. 6 ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» посвідчення заповітів і доручень, прирівняних до нотаріальних, може проводитися особами, вказаними у статті 40 цього Закону.

В свою чергу, відповідно до абзацу першого частини першої статті 40 ЗУ «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених документів прирівнюються, зокрема заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів.

Посадові особи, перелічені в цій статті, зобов`язані негайно передати по одному примірнику посвідчених ними заповітів у державний нотаріальний архів чи в державну нотаріальну контору за постійним місцем проживання заповідача.

Державна нотаріальна контора передає одержаний нею примірник заповіту на зберігання у відповідний державний нотаріальний архів з повідомленням про це заповідача та посадової особи, яка посвідчила заповіт.

Завідуючий державним нотаріальним архівом зобов`язаний перевірити законність заповіту, що надійшов на зберігання, і в разі встановлення невідповідності його законові повідомити про це заповідача і посадову особу, яка посвідчила заповіт.

Посвідчення заповітів і доручень посадовими особами, зазначеними у цій статті, провадиться з дотриманням вимог чинного законодавства в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Станом на час посвідчення оспорюваного заповіту, діяв Порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419.

Згідно із вказаним Порядком, посвідчувати громадянам заповіти і доручення, прирівнювані до нотаріально посвідчених відповідно до статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові особи: головні лікарі, їх заступники по медичній частині або чергові лікарі лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв - заповіти

громадян, які перебувають на лікуванні в цих лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах та санаторіях.

Посадові особи при посвідченні заповітів і доручень повинні дотримувати таємниці посвідчуваних документів.

Посадові особи посвідчують заповіти і доручення на усне прохання громадян.

При посвідченні заповітів і доручень посадова особа встановлює особу громадянина, який звернувся за посвідченням заповіту чи доручення, перевіряє його дієздатність.

Не можуть посвідчуватися заповіти і доручення громадян, які на час складання заповіту чи доручення перебувають у такому стані, що не можуть розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Відмова у посвідченні заповіту чи доручення з причини душевної хвороби або недоумства особи, яка виявила бажання посвідчити заповіт чи доручення, можлива лише після набрання чинності рішення суду про визнання цієї особи недієздатною.

Заповіти і доручення повинні бути написані чисто і чітко від руки чорнилом або надруковані на друкарській машинці. Підчистки в тексті заповіту чи доручення не допускаються.

Посадова особа, яка посвідчує заповіт чи доручення, відмовляє у їх посвідченні, якщо ці документи суперечать законові.

На прохання особи, якій відмовлено у посвідченні заповіту чи доручення, зазначена посадова особа повинна викласти причини відмови у письмовій формі та роз`яснити порядок її оскарження.

Заповіт складається і посвідчується у двох примірниках. У заповіті повинно бути зазначено місце і час його складення. Прізвище, ім`я та по батькові заповідача вказуються повністю за паспортом або іншим документом, який встановлює особу громадянина. Текст заповіту повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало непорозумінь чи сумнівів під час оформлення спадщини.

При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається, а також родинних відносин з особами, на користь яких складається заповіт.

Після підписання заповіту заповідачем посадова особа повинна його посвідчити. Посвідчення заповіту полягає у вчиненні на ньому посвідчувального напису. Коли заповіт підписано на прохання заповідача іншою особою, у посвідчувальному написі зазначаються

причини, через які заповідач не міг підписати заповіт особисто. Посвідчувальний напис на заповіті повинен бути вчинений у день складання заповіту.

Посвідчувальний напис розміщується після підпису заповідача на цій же сторінці або на зворотному боці заповіту чи на окремому аркуші. Посвідчувальний напис підписується посадовою особою і скріплюється печаткою установи, печаткою з умовним найменуванням місця позбавлення волі, печаткою експедиції, яка застосовується для офіційних документів, залежно від місця роботи посадової особи, яка посвідчує заповіт чи доручення.

Заповіти, посвідчені посадовими особами, крім капітанів суден і начальників експедицій, реєструються в спеціальній книзі для реєстрації заповітів. Порядковий номер, за яким заповіт зареєстровано у цій книзі, повинен бути проставлений у посвідчувальному написі на обох примірниках заповіту.

Книга для реєстрації заповітів повинна бути прошнурована, її сторінки пронумеровані. Кількість сторінок завіряється відповідно підписом головного лікаря чи його заступника по медичній частині лікувальної установи, директора чи головного лікаря будинку для престарілих та інвалідів, начальника місця позбавлення волі, командира військової частини, начальника або його заступника по медичній частині госпіталю, санаторію, іншого військово-лікувального закладу і відповідними печатками.

Один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник заповіту негайно передається до державного нотаріального архіву чи до державної нотаріальної контори за постійним місцем проживання заповідача.

На виконання зазначених вимог законодавства в оспорюваному заповіті від 20 лютого 1998 року зазначено час і місце його складання, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, текст заповіту складений з відповідним розпорядженням заповідача, який не викликає непорозумінь чи сумнівів, заповіт посвідчено головним лікарем ЛМКЛШМД, проставлено відмітку про реєстрацію в Книзі реєстрації заповітів ЛМКЛШМД за № 1.

Таким чином, оспорюваний заповіт складений з дотриманням письмової форми та посвідчений уповноваженою службовою особою.

В свою чергу, відсутність у Львівському державному нотаріальному архіві Книги реєстрації заповітів ЛМКЛШМД за 1998 рік, при дотримані порядку в частині передачі на зберігання заповіту в державну нотаріальну контору, а в подальшому у Львівський державний нотаріальний архів, не може бути підставою для висновку про те, що заповіт не посвідчувався, що спростовує відповідні твердження апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вирішуючи спір, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги спрямовані на переоцінку доказів, яким надана належна правова оцінка, тому такі на висновки суду не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 липня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк