Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

позивача-1 - ОСОБА_1 ,

позивача-2 - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення, вселення, відшкодування завданих збитків,

в с т а н о в и в:

позивачі звернулись у суд із позовом до відповідача у якому просять: усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивачів в квартиру АДРЕСА_1 ; відшкодувати позивачу-2 завдані збитків у розмірі 18000,00 грн у зв`язку із вимушеною орендою: вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач-2 та відповідач перебували у шлюбних відносин від яких народилась дочка ОСОБА_5 (позивач-1). За час перебування у шлюбних відносинах подружжя придбало спірну квартиру, право власності на які зареєстровано за відповідачем. У цій квартирі сторони проживали однією сім`єю. Після припинення шлюбу, позивачі надалі користувались та проживали у цій квартирі. У серпні 2021 року відповідач поміняв замки у вхідних дверях та встановив сигналізацію без відома позивачів, у зв`язку із чим останні не змогли потрапити до квартири. На неодноразові прохання позивачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою, відповідач не вчиняв жодних дій. Відтак, позивачі звернулись із заявами про вчинення відповідачем відносно них кримінальних правопорушень до органу поліції. У відповідності до ст. 319, 405 ЦК України, ст. 109 ЖК України просять усунути перешкоди членам сім`ї власника житла шляхом вселення, адже їх виселення відбулось без наявності підстав, установлених законом. Разом із тим, оскільки їх безпідставне позбавлення права користування житловим приміщенням призвело до необхідності орендувати житло, просять стягнути понесені збитки, а саме плату за оренду житла у розмірі 18000,00 грн на користь позивача-1, у відповідності до ст. ст. 22, 1166 ЦК України. Згідно з ст. 141 ЦПК України просять вирішити питання судових витрат.

Відповідачами не подано відзиви, які б містили заперечення на позов.

07 вересня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

10 вересня 2021 року ухвалою суду відмовлено у забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , та забороною ОСОБА_3 вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

12 жовтня 2021 року ухвалою суду залучено до справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 .

07 грудня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю та просять такий задовольнити. Позивач-1 у вступному слові повідомила про те, що з кінця вересня 2021 року вона із матір`ю проживають у спірній квартирі.

У судове засідання відповідача та третя особа, не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. Суд, з урахуванням думок позивачів, вважає за можливе провести розгляду справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

15 листопада 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який припинено на підставі рішення суду від 28 вересня 2011 року у справі № 2-4190/11.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд установив, 20 серпня 2022 року ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири, який міститься у матеріалах справи.

З 09 грудня 2008 року у цій квартирі зареєстровані позивачі, що підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи від 12 липня 2021 року № 65422294 та від 27 серпня 2021 року № 68444179.

Факт користування позивачами житловим приміщенням спірної квартири підтверджено рядом квитанцій про оплату за житлово-комунальні послуги, де відправником зазначених коштів вказано позивача-2.

Отже, суд установив, що позивачі були не лише зареєстровані у спірній квартирі, але й користувались житловим приміщенням.

Відповідно до заяв позивачів від 10 серпня 2021 року, 25 серпня 2021 року, 30 серпня 2021 року та пояснень позивачів від 30 серпня 2021 року до Подільського управління поліції ГУ НП У місті Києві убачається, що позивачі користуються та проживають у квартирі АДРЕСА_1 . 30 липня 2021 року на вимогу колишнього чоловіка позивач-2 віддала йому ключі від квартири, про що отримала розписку. Починаючи з 10 серпня 2021 року позивачі не змогли потрапити до квартири, оскільки було змінено замки та встановлена сигналізація відповідачем. На неодноразові прохання надати ключі від квартири та назвати код від сигналізації ОСОБА_3 відмовлявся, тим самим порушуючи право на житло позивачів. З зв`язку із цим позивачів змушені орендувати житло. Просять внести відомості про кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_3 за ст. 356 КК України (самоправство), ст. 126-1 КК України (домашнє насильство економічного характеру), притягнути до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство).

Попри те, відомостей по внесенню даних за заявами позивачів до Єдиного реєстру досудового розслідування, складання протоколів про адміністративне правопорушення позивачі не надали суду.

Будь-яких даних й від правоохоронних органів із заявлених питань позивачами не подано для суду.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що написані заява та пояснення у серпні 2021 році щодо вчинення неправомірних дій із сторони колишнього чоловіка відносно позивачів, колишньої дружини та дочки, не є доказом вчинення кримінальних правопорушень, адміністративного правопорушення, адже особа вважається невинуватою у вчиненні злочину чи адміністративного правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено судовим рішенням.

Разом із тим, 01 жовтня 2021 року відповідач продав спірну квартиру ОСОБА_6 , що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г., та зареєстрований у реєстрі за № 3589 та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 жовтня 2021 року № 277837867.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно із ч. 1 ст. 317ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Повертаючись до матеріалів справи установлено, що у даному випадку виник спір між власником квартири (який у ході розгляду справи став колишнім власником квартири) та користувачами цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

У зв`язку зі цим, суд прийшов до переконання про відсутність необхідності вирішувати питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України, адже власником майна з 01 жовтня 2021 року стала третя особа.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Згідно з ст. 406ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що спірні правовідносини які виникли між сторонами припинено у зв`язку із вселенням позивачів до спірної квартири у вересні 2021 року, про що позивач-1 повідомила у судовому засіданні 07 липня 2021 року та такі дані суд приймає до уваги; відповідачу на момент розгляду справи спірна квартира не належить на праві власності; будь-яких клопотань із сторони позивача про заміну неналежного відповідача на належного у відповідності до ст. 51 ЦПК України не подано; жодних пояснень щодо заперечення позову чи заяви третьої особи, зокрема власника, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору щодо усунення перешкоду у користуванні квартирою шляхом виселення позивачів суду не подано.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку із наведеним суд прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користування спірною квартирою шляхом вселення.

Щодо позовної вимоги про відшкодування збитків, суд прийшов до наступного.

10 серпня 2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір оренди квартири. Місячна орендна плата 9000,00 грн.

Позивачем-2 здійснено оплату за послуги оренди у розмірі 18000,00 грн, що підтверджено платіжними дорученнями від 26 серпня 2021 року № 8721744 та від 31 серпня 2021 року № 8768368.

Звертаючись з позовною вимогою про відшкодування матеріальних збитків, позивачі посилались на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, яка чинить їм перешкоди у користуванні жилим приміщенням, в якому вони зареєстровані і мають право на проживання, порушене їхнє право на житло, а тому вони вимушені винаймати (орендувати) інше жиле приміщення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, за загальним правилом відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини.

Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Отже, позивач має довести наявність вказаних умов для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у завданні шкоди відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Аналізуючи подані докази, суд прийшов до переконання про те, що вказана сума не є шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України, а є коштами, які орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю як орендну плату за користування квартирою, з метою виконання зобов`язальних правовідносин. Разом із тим, суд не встановив та позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що сплату таких коштів необхідно здійснювати внаслідок умисних, протиправних, винних дій відповідача у відношенні до позивачів, а не на виконання умов договору оренди, та наявності причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою, а відтак відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення майнової шкоди.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позові необхідно відмовити повністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду та заяви про забезпечення позову необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення, вселення, відшкодування завданих збитків - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачами при зверненні до суду із позовом - покласти на позивачів.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач-1 ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

позивач-2 ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 );

третя особа ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 15 липня 2022 року.

Суддя О. І. Якимець