Провадження № 4-с/761/127/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

за участі секретаря Корнійчук Є.Т.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Києві, скаргу представника Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», заінтересовані особи: головний державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Руденко Наталія Вікторівна, ОСОБА_1 ,

встановив:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за скаргою представника Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», заінтересовані особи: головний державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Руденко Наталія Вікторівна, ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.02.2022 року скаргу прийнято до свого провадження, призначено дату судового засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2022 року витребувано докази у заінтересованої особи-1.

Заінтересована особа-1 виконала вимоги ухвали про витребування доказів.

В обґрунтування скарги представник скаржника зазначив, що 21.09.2020 року головним державним виконавцем органу ДВС Руденко Наталією Вікторівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63040572 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/46455/17. 26.02.2020 року головним виконавцем державним виконавцем ДВС Руденко Наталією Вікторівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №63040572, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 , актовий запис №15677 від 24.09.2020 (лист ГУ ПФУ у м. Києві від 27.09.2021). КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» вважає, що постанова від 29.12.2021 головного державного виконавця ВДВС Руденко Н.В. про закінчення виконавчого провадження ВП № 63040572 є неправомірною, оскільки, не вчинено виконавчих дій із встановлення кола спадкоємців після смерті боржника, які є потенційними правонаступниками в межах виконавчого провадження ВП № 63040572, враховуючи наявність боргу і не виконане судове рішення у справі № 761/46455/17, та такою, що винесена з порушенням норм матеріального права, та, як наслідок, підлягає скасуванню.

Представник скаржника у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, скаргу підтримав.

Заінтересовані особи пояснень суду не надали, в судове засідання, яке відбулось 13.07.2022 року, не з`явились з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду скарги повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, суд приходить висновку, що скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.06.2018 Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/46455/17 прийнято рішення, згідно з яким 14.05.2020 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 користь КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 4194,19 грн., за надані послуги з центрального постачання гарячої води у розмірі 16168,95 грн., 3% річних та інфляційної складової боргу у розмірі 4597,76 грн. та судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2019 у справі № 761/46455/17 стягувача - ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» було замінено на його процесуального правонаступника - КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (надані КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО») відносно боржника - ОСОБА_1 .

У зв`язку із невиконанням боржником судового рішення у справі № 761/46455/17 добровільному порядку КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» 15.09.2020 року звернулось до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про примусове його виконання.

21.09.2020 головним державним виконавцем органу ДВС Руденко Наталією Вікторівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63040572 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/46455/17.

29.12.2021 головним виконавцем державним виконавцем ДВС Руденко Наталією Вікторівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №63040572, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 , актовий запис №15677 від 24.09.2020 (лист ГУ ПФУ у м. Києві від 27.09.2021).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII, ст. 448 ЦПК України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Принцип обов`язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. З ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому, вони є обов`язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влг, , 5 і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону «Про виконавче провадження» та пункту 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 (надалі Інструкція), під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувана одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з абзацом другим пункту 1 розділу II Інструкції, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, у тому числі, у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

В свою чергу частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

В силу пунктів 12, 13 Інструкції у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 3 частини першої та другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» , виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав грубо порушує права стягувача на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення. Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що, дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

Отримавши дані про смерть фізичної особи - сторони виконавчого провадження, виконавець має отримати підтвердження чи спростування таких даних, звернувшись відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» із запитом до органу державної реєстрації актів цивільного стану згідно з компетенцією останнього, визначеною Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має звернутися до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину. Це дасть змогу виконавцеві з`ясувати, які особи як спадкоємці померлої сторони виконавчого провадження зверталися за отриманням спадщини та що саме ними було успадковано згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, виконавець, установивши на підставі відповідних доказів факт смерті фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями та надалі за заявою сторони звернутися до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження.

Смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньою фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.11.2020 у справі № 916/617/17.

Як вбачається із копій виконавчого провадження, після отримання від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві інформації про смерть боржника, 29.12.2021 головним державним виконавцем Шевченківським ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Руденко Н.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63040572 з примусового виконання виконавчого листа у справі №761/46455/17.

Проте в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості органу державної реєстрації актів цивільного стану про смерть ОСОБА_1 .

Зазначені фактичні обставини вказують на те, що після отримання даних про смерть боржника від Головного управління Пенсійного фонду України, державний виконавець, для підтвердження чи спростування таких даних, у відповідності до вимог пункту 3 частини 3 статті 18 Закону статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» не звертався із запитом до органу державної реєстрації актів цивільного стану, а відразу виніс оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження.

Також, як встановлено судом, державний виконавець не звертався до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину, як наслідок не отримав даних, необхідних для вирішення питання про заміну померлої сторони виконавчого провадження її спадкоємцем.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині; вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленісі між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Виходячи зі змісту указаної норми це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування. Для всіх спадкоємців існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця, зокрема, часткова відповідальність.

Натомість, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11, а також Перша судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2019 року у справі № 390/2041/17 дійшли іншого висновку, зазначивши, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника у зобов`язанні.

Крім того, позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 2-2697/11, щодо обов`язку спадкодавця щодо сплати заборгованості, присудженої судом (кредиторові) із спадкодавця за його життя, не припинився внаслідок смерті боржника і перейшов до його спадкоємців.

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду. З позиції Суду правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов`язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід`ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції. Окрім того, підкреслено, що для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу - є позбавленням положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить є його порушенням.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод провадження з виконання судових рішень є самостійною і невід`ємною частиною судового розгляду, невід`ємною стадією процесу правосуддя, про що зазначено в численних Рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: у справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, у справі Ромашов проти України від 27.07.2004, у справі Дубенко проти України від 11.01.2005 та ін.

У справі Шмалько проти України Європейський суд зазначив, що право на суд, яке закріплене у ч. 1 ст. 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли остаточні рішення національних судів залишалися б невиконаними. Суд звернувся до положень, сформульованих у його попередніх аналогічних справах, зазначаючи, що тлумачення ч. 1 ст. 6 Конвенції винятково як такої, що стосується лише доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобов`язались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Іванов проти України» (остаточне від 15.01.2010) визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу, внаслідок тривалого невиконання рішення суду. При цьому в рішенні Суду зазначено: «...51. право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін... Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок ...».

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку із вищевикладеним, суд приходить висновку, що скаржником підтверджено те, що при прийнятті постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2021 державним виконавцем не вжито всіх належних та достатніх заходів з примусового виконання судового рішення, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження», внаслідок чого, передчасно прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження №63040572.

Відповідно до ч. 2ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що скаргу представника Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», заінтересовані особи: головний державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Руденко Наталія Вікторівна, ОСОБА_1 , слід задовольнити.

Керуючись ст.ст.447,451 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Скаргу представника Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Руденко Наталії Вікторівни в частині винесення в межах виконавчого провадження №63040572 постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2021 року.

Зобов`язати посадових осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2021 року, винесену головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Руденко Наталією Вікторівною в межах виконавчого провадження №63040572.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Суддя: