Справа №198/44/22
Провадження № 2/0198/51/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2022 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Білинського М.В., за участю секретаря судового засідання Літвіченко В.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Савченка С.А. (в режимі ВКЗ), представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Юр`ївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В

Позивач (згідно «другої уточнюючої позовної заяви» (а.с. 113-115) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2010 року на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- з 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

- до 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

щомісячно.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив (у позові) наступне:

-рішенням суду (вказаним вище) з нього на користь відповідача (на утримання ОСОБА_4 ) стягується 1/3 частина з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

-у нього змінилося матеріальне становище, а саме в 2011 році його середня зарплата складала 3019,5 грн., що становило 3,05 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а в 2021 році його середня зарплата складала 6300,29 грн., тобто 2,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Таким чином, за твердженням позивача, його доходи суттєво знизилися;

-вказує, що згідно ч. 5 ст. 185 Сімейного Кодексу України, законодавчо встановлений розмір аліментів на одну дитину ј частина всіх доходів, а на дві дитини 1/3 частина від всіх доходів.

Відповідач звернувся до суду з письмовим відзивом (на позовну заяву у попередній редакції (а.с. 23-24) у якому заперечував проти задоволення позову вказуючи на наступне:

-позивач у позовній заяві не вказав, які саме зміни відбулися в його сімейному стані, не надав суду доказів таких змін, як і мотивів, що ці зміни негативно позначилися на його можливості сплачувати аліменти;

-не надав суду доказів погіршення свого матеріального стану;

- ОСОБА_4 (дитина на користь якої стягуються аліменти) страждає на хронічні захворювання: патологія суглобно-кісткової системи, дисфункція вегетативно-нервової системи у зв`язку з чим постійно потребує медикаментозного лікування та періодичного санаторного лікування (а отже фінансових витрат);

-відповідачка на даний час виховує дитину (до трьох років ОСОБА_5 ), а це негативно відображається на можливості утримувати ОСОБА_4 ;

-просила стягнути з позивача на її користь 1500 грн. витрати на правову допомогу.

В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії:

-02.02.2022 року постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху (а.с. 17);

-16.02.2022 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд в порядку загального позовного провадження (ас. 33);

-14.04.2022 року постановлено ухвалу, якою продовжено строк проведення підготовчого провадження (а.с. 61);

-03.06.2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду (а.с. 127).

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві (а.с. 113-115).

Представник відповідача позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов, та надавши додаткову аргументацію в судовому засіданні:

-згідно Закону України «Про держбюджет у 2011 році» прожитковий мінімум для працездатних осіб у різні місяці 2011 року складав 941, 960, 985, 1004 грн., середній щомісячний дохід позивача складав 2399,06 грн., отже в середньому позивач щомісячно заробляв приблизно 2,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб;

-згідно Закону України «Про держбюджет у 2021 році» прожитковий мінімум для працездатних осіб у різні місяці 2021 року складав 1921, 2013, 2100 грн., середній щомісячний дохід позивача складав 6300 грн., отже в середньому позивач щомісячно заробляв приблизно 2,5-2,7 прожиткових мінімумів для працездатних осіб,

при проведенні розрахунків, сторона відповідача виходила з довідок наданих самим позивачем (а.с. 117-118). За таких обставин, на думку сторони відповідача, принаймні значне погіршення матеріального становища позивача не відбулося.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Посилання позивача на положення ч. 5 ст. 185 Сімейного Кодексу України, якою начебто, законодавчо встановлений розмір аліментів на одну дитину ј частина всіх доходів, а на дві дитини 1/3 частина від всіх доходів не грунтується на законі. У ст. 185 Сімейного Кодексу України такого не вказано.

Так, законодавчо встановлений розмір аліментів (у розмірі ј, або 1/3 частини від заробітку), згідно ст. 161 ЦПК України, стосуються лише випадків звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. В порядку позовного провадження розмір аліментів встановлюється судом з урахуванням положень ст. 182 СК України і може бути як вищим, так і нижчим за встановлений у ст. 161 ЦПК України розмір аліментів.

Стосовно посилання позивача на те, що розмір його доходів у 2021 році порівняно з 2011 роком (в еквіваленті прожиткового мінімуму працездатних осіб) суттєво знизився не може слугувати причиною для зменшення аліментів на утримання дитини.

При цьому суд виходить із того, що в будь-якому випадку (у відповідності до положень ч. 2 ст. 182 СК України), мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стосовно ж частки доходів позивача, яка стягується у якості аліментів (пропорційно розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), то вона (слідуючи логіці позивача) зменшилася пропорційно (розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) з нього як стягувалося 25% доходу, так і стягується 25% доходу.

Найголовніше ж те, що твердження позивача про зменшення розміру його доходу (приймаючи за одиницю виміру прожитковий мінімум для працездатних осіб) повністю спростовується наданим (зазначеним вище) розрахунком наведеним стороною відповідача, який було зроблено на підставі наданих позивачем документів. Згідно наданих позивачем довідок про доходи, його дохід в перерахунку на прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2021 році в порівнянні з 2011 роком навіть дещо виріс.

З наданої суду позивачем довідки (а.с. 13) слідує, що його середня зарплата (після вирахування податку з доходів фізичних осіб) у другому півріччі 2021 року становить приблизно 5165 грн., Разом з цим, дане не перешкоджає позивачу сплачувати аліменти в розмірі визначеному рішенням суду від 23.06.2010 року. Аналогічне слідує і з довідок про доходи (а.с. 117-118).

Щодо надання позивачем суду копії рішення Павлоградського міськрайсуду від 27.02.2018 року про стягнення з нього на користь відповідачки пені за невиплату аліментів, то дане підтверджує лише систематичну (роками) невиплату аліментів на утримання дитини (яка потребує лікування). Більше того, як вбачається з колонки «Сума заборгованості», позивач (в більшості випадків) не сплачував навіть невелику частину аліментів (хоча б 200-300 грн. на місяць). Таким чином, даний документ не може бути підтвердженням (доказом) такого погіршення матеріального стану позивача, яке б перешкоджало йому на даний час сплачувати аліменти. Також, суд звертає увагу на те, що це рішення було прийняте понад чотири роки тому.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з часу ухвалення судового рішення матеріальне становище позивача не змінилося (принаймні, до такого ступеню, щоб бути підставою для зменшення розміру аліментів). Інших осіб у нього на утриманні не з`явилося. Змін у сімейному стані, або стані здоров`я позивача в судовому засіданні не встановлено.

Більше того, ОСОБА_4 (дитина позивача) страждає на хронічні захворювання: патологія суглобно-кісткової системи, дисфункція вегетативно-нервової системи у зв`язку з чим постійно потребує медикаментозного лікування та періодично санаторного лікування (а отже фінансових витрат), що також вказує на неможливість зменшення розміру аліментів. Дане підтверджується наданими копіями документів (а.с. 46-50).

Крім цього, судом встановлено, що на утриманні відповідача перебуває й інша дитина (до трьох років а.с. 52), що також вказує на неможливість зменшення розміру аліментів, оскільки відповідачка несе витрати і на її утримання.

Також, в судовому засіданні (від 11.07.2022 року) представником відповідача висловлено доводи, які заслуговують на увагу і не сприяють задоволенню позову, а саме відповідачка додатково не стягувала з позивача кошти, які були витрачені на лікування та оздоровлення їх спільної дитини, після сплати всіх стягнень у позивача залишається коштів понад прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Щодо доводу сторони позивача про те, що відповідачка за стягнуті з нього кошти утримує і не їх спільну дитину, то суд знаходить їх голослівними, не підтвердженими жодним доказом. Крім цього, позивач вправі ставити питання про встановлення контролю на витратою коштів, які з нього було стягнуто.

За таких обставин, в судовому засіданні не встановлено підстав для зменшення раніше встановленого судом розміру аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідача по справі, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати на судовий збірслід покласти на позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2-3 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 3 статті141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких, відповідно до положень ст. 133 ЦПК України належать і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обгрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 року у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 року у справі № 814/698/16, від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, між відповідачем та адвокатом Ільченко І.В., укладено договір про надання правової допомоги від 30.03.2022 № 08 (а.с.53).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано акт виконаних робіт від 05.04.2022 року (а. с.56), копію квитанції до прибуткового касового ордера № 06 від 05.04.2022 року на суму 1500,00 грн. (а.с.57).

Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 30.03.2022 року № 08 професійна правова правнича допомога, що надана позивачу, включала: складення та подання до суду відзиву на позов.

Згідно з п. 3.4 Договору про надання правової допомоги від 30.03.2022 № 08 акт виконаних робіт підтверджує факт надання адвокатом послуг та є невід`ємною частиною договору.

В свою чергу, в акті виконаних робіт від 05.04.2022 року зазначені конкретні послуги, які були надані адвокатом клієнту, їх детальний опис та обгрунтований розрахунок.

Дослідивши вказані докази, суд вважає, що розмір витрат, понесених позивачем на надання йому правової допомоги в даній справі в сумі 1500,00 грн. є співмірним зі складністю даної справи та обсягом проведеної по справі роботи.

Отже, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами та співмірними зі складністю справи, тому підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Витрати на судовий збір в сумі 992.40 грн. покласти на ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи є дата складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п. п. 15.5 п. п. 15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , місцепроживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , місцепроживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Дата складення повного судового рішення 11.07.2022 року.

Суддя М. В. Білинський