Справа № 367/6881/21 Головуючий 1 інстанція- Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/4601/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 липня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандрат Білдінг» про зобов`язання надати звіт та стягнення грошових коштів отриманих у зв`язку з виконанням доручення,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Стандрат Білдінг» про зобов`язання надати звіт та стягнення грошових коштів отриманих у зв`язку з виконанням доручення задоволено заяву позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «Приватбанк», МФО 305299 в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4753540 грн.

Не погоджуючись із ухвалою, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції,посилаючись на незаконність та необгрунтованість ухвали, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Скарга мотивована тим, що накладаючи арешт на все майно без його конкретизації, обсягу та вартості, суд фактично надав можливість позивачу на власний розсуд визначати вартість майна, ідентифікувати його та вносити будь-які відомості до реєстру, на порушення принципу співмірності та диспозитивності. Судом не враховано правові позиції Верховного Суду в постановах від 11 липня 2018 року у справі № 757/22291/17-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц. Рішення суду про вжиття заходів забезпечення позову грунтується лише на сумнівах, чого недостатньо. Це ж стосується накладення арешту на грошові кошти, що дає можливість арештовувати усі, належні їй рахунки, може призвести до невиправданого та незаконного обмеження її прав та інтересів, як власника цих коштів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17). Накладення арешту на усі її

- 2 -

рахунки залишає її без засобів до існування, що є порушенням ст.41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що в аналогічній справі за позовом ОСОБА_2 , що розглядається Ірпінським міським судом Київської області суд відмовив у вжитті заходів забезпечення позову. Вважає, що суддя задоволила заяву з метою тиску на неї, демонструючми свою упередженість, а ухвала недостатньо мотивована.

Позивач правом на подання візиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронні адреси ОСОБА_1 та адвоката Іорданова К.І., вказані ними,судовими повістками і повідомленнями про її доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, клопотання про відкладення не подали, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що в провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває вказана справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Стандрат Білдінг» про зобов`язання надати звіт та стягнення грошових коштів отриманих у зв`язку з виконанням доручення у розмірі 4753540 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником незавершеного будівництва будинку на АДРЕСА_1 . 06 липня 2017 року між позивачем і ТОВ «Стандарт Білдінг» укладено договір про спільну діяльність по будівництву багатоквартирних будинків, юридичний супровід якого здійснювала відповідачка 13 лютого 2016 року між позивачем і відповдіачкою укладено договір доручення, який передбачав укладення відповідачкою договорів відчуження квартир від імені позивача та отримання нею грошових коштів. Посилаючись на те. що відповдіачкою укладено ряд договорів та отримано кошти, які остання відмовляється повернути, просив стягнути на його користь кошти у розмірі 4753540 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 жовтня 2021 року відкрите провадження у справі.

У жовтні 2021 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Іорданов К.І. подав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «Приватбанк», МФО 305299 в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн. Заява обгрунтована тим, що відповідачка у разі задоволення позовних вимог матиме змогу ухилитись від виконання рішення розпорядившись майном та коштами, які остання отримала неправомірно, передавши або подарувавши їх третім особам, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Вживаючи заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та

- 3 -

нерухоме майно і грошові кошти, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду заяви чи скарги особа отримує відповідний захист.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту на майно. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або

- 4 -

невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується із вжитим судом заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4753540 грн.

Даний вид забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладаючи арешт на все майно без його конкретизації, обсягу та вартості, суд фактично надав можливість позивачу на власний розсуд визначати вартість майна, ідентифікувати його та вносити будь-які відомості до реєстру, на порушення принципу співмірності та диспозитивності надумані та безпідставні.

Обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається арешт, закон не передбачає (правова позиція Верховного Суду у справі №№ 911/1695/18).

Відхиляючи доводи скаржниці про те, що вживши заходи забезпечення позову, суд фактично надав можливість позивачу на власний розсуд визначати вартість майна, ідентифікувати його та вносити будь-які відомості до реєстру, на порушення принципу співмірності та диспозитивності, апеляційний суд враховує, що виконання ухвали суду про накладення арешту відбувається не позивачем, а виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а відтак у позивача відсутні будь-які повноваження на внесення відомостей до реєстру, як помилково вважає ОСОБА_1 .

Це ж стосується доводів щодо відсутності в ухвалі суду конкретизації нерухомого чи рухомого майна та його обсягу, які є безпідставними, оскільки, посилаючись на наведене, відповідачка не надала апеляційному суду доказів про порушення свої прав, зокрема не вказала, що внаслідок постановлення ухвали виконавцем накладено арешт на її рухоме або нерухома майно чи кілька обєктів такого майна, вартість якого перевищує чи значно перевищує розмір позовних вимог ОСОБА_2 .

Як і не надала відповідачка доказів, що внаслідок накладення арешту на підставі ухвали суду вона обмежена чи утиснена у використанні рухомого (транспортні засоби, предмети побуту тощо) або нерухомого майна.

- 5 -

Отже, дані посилання є припущеннями скаржниці та не доводять порушення її прав внаслідок постановлення ухвали.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано правові позиції Верховного Суду в постановах від 11 липня 2018 року у справі № 757/22291/17-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц не є релевантними, оскільки в даних спраавх встановлені інші обставини.

Зокрема, у справі 757/22291/17-ц встановлено, що вимоги банку за кредитним договором повністю забезпечено цілим рядом іпотечних договорів та договорів застави, що унеможливлює застосування забезпечувальних заходів, які є надлишковими.

У справі 183/5864/17-ц предметом спору встановлення юридичного факту та визнання права на користування земельною ділянкою. Скасовуючи судові рішення про забезпечення позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. В ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області спірної земельної ділянки на користь третіх осіб.

Окрім того, здійснюючи оцінку обґрунтованості доводів відповідачки ОСОБА_1 щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на її рухоме і нерухоме майно,колегія суддів враховує, що з огляду на зміст позовних вимог - стягнення коштів у розмірі 4753540 грн. відповідачка ОСОБА_1 не надала суду доказів про те, що у випадку імовірного задоволення позову ОСОБА_2 вона зможе відповідно до положень ст.18 ЦПК України виконати рішення і одноразово сплатити борг, зокрема відповідачка не надала ні доказів про свій матеріальний стан, ні про достатність свого заробітку чи наявність грошових коштів, які б дозволяли сплатити борг і відповідали сумі позову.

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення позову, який не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, та є співмірним із заявленими вимогами.

Водночас колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо необгрунтованості ухвали в частині застосування судом таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «Приватбанк», МФО 305299 в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4753540 грн.

Колегія прийшла до висновку, що вказані заходи забезпечення позову не є адекватними, співмірними та пропорційними і не забезпечують збалансованості інтересів сторін.

Накладаючи арешт на грошові кошти у розмірі 4753540 суд не врахував, що таке призведе до неможливості відповідачки використосувавати як безготівкові, так і готівкові розрахунки для задоволення своїх мінімальних життєвих потреб, а саме - забезпечення своїх потреб у харчуванні, лікуванні, відпочинку, придбанні одягу, розрахунках за надані комунальні та інші послуги, сплати податків тощо.

Позивач не надав суду доказів, що на рахунку (рахунках) відповідачки перебуває більша сума ніж сума заявлених ним вимог, і після арешту частина котів буде вільною, а відтак арешт усіх грошових коштів призведе до утиску прав відповідачки і неможливості забезпечити свої життєво необхідні потреби.

- 6 -

Також, апеляційний суд враховує, що позивачем не надано доакзів про недостатність рухомого чи нерухомого майна у відповідачки для забезпечення позову.

Окрім того, апеляційний прийшов до висновку про накладення арешту на усі грошові кошти в межах суми позову не відповідає вимогам законодавста, яке ругулює відносини власності, зокрема ступеню пропорційності втручання вжитими заходами у право власності ОСОБА_1 та урахування її інтересів. Суд не звернув уваги, що такі заходи можуть призвести до невиправданого та незаконного обмеження її прав та інтересів, як власника цих коштів, та залишити її без засобів до існування, що є порушенням ст.41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Вирішуючи апеляційну скаргу колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК Українизастосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його виключно на умовах, передбачених законом, якщо таке втручання було пропорційним.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на усі грошові кошти в межах суми позову є непропорційним, оскільки не дотримано вимоги пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності, а відтак порушує приписи ст.41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

- 7 -

Суддя вказаних обставин не врахував.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «Приватбанк», МФО 305299 в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн.підлягає до скасування.

Вирішуючи заяву представника позивача адвоката Іорданова К.І. в цій частині апеляційний суд вважає, що заява не підлягає до задоволення з викладених вище підстав.

В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року без змін.

Даючи оцінку доводам третьої особи, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «Приватбанк», МФО 305299 скасувати.

В іншій частині ухвалуІрпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: