Справа № 933/784/21
Провадження № 2/933/5/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 січня 2022 року смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Донецької області

у складі:

головуючого - судді Попович І.А.

за участі:

секретаря судового засідання - Осадчої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

05.11.2021 року позивач звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

12.11.2021 року судом отримана інформація щодо місця реєстрації відповідача, та того ж дня було відкрито провадження по справі.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що складає 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, що складає 1/2 частку житлового будинку від 29.07.2020 року серії НОР № 538238, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області Левочкою М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 577, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2020 року.

В зазначеній квартирі, починаючи з 05.04.2011 року, зареєстрований син колишньої власниці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не проживає в зазначеній квартирі з 2019 року.

Він постійно належно утримує квартиру, що складає 1/2 частку житлового будинку, сплачує усі житлово-комунальні послуги, періодично проводить поточний ремонт.

Оскільки, відповідач зареєстрований у його квартирі, то у нього обмежене право розпоряджатися нею, що безумовно порушує його права, як власника.

Просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , що складає 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 .

Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечує (а.с.38,43).

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, до суду повторно не з`явився, та не повідомив суд про поважні причини неявки, відзив на позовну заяву не подав (а.с.37,41).

У зв`язку з повторною неявкою відповідача, належним чином повідомленого про час і місце судового засідання, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, який не подав відзив на позовну заяву, суд, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи (а.с.38,43).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, що складає 1/2 частку житлового будинку від 29.07.2020 року серії НОР № 538238, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області Левочкою М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 577,є власником квартири АДРЕСА_1 , що складає 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 218246779 від 29.07.2020 року, за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу серії НОР № 538238, виданого 29.07.2020 року приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області Левочкою М.М.,зареєстровано право власності 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_3 , власником домоволодіння значиться ОСОБА_1 (а.с.9-14).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Олександрівською селищною радою Краматорського району Донецької області № 03-06/900 від 01.11.2021 року, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 , 1968 року народження, та ОСОБА_2 , 1990 року народження (а.с.19).

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання № 593 від 04.11.2021 року, складеного депутатом Олександрівської селищної ради Краматорського району Донецької області, у присутності свідків вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_1 , 1968 року народження. Також, під час обстеження, було встановлено, що ОСОБА_2 , 1990 року народження, зареєстрований за вказаною адресою, але з 2019 року - не проживає (а.с.20).

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, за своїм внутрішнім переконанням оцінює їх, як належні, допустимі та достовірні.

Дослідженні докази, їх взаємозв`язок у сукупності, є достатніми для вирішення справи по суті.

До встановлених судом правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи рішення суду.

Законодавче визначення поняття сім`ї встановлено ст. 3 СУ України та передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї власника будинку належить особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У випадку відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила ст. 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Відповідно до частини 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження свої майном. На зміст права не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

При цьому, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, що складає 1/2 частку житлового будинку від 29.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області Левочкою М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 577, позивач набув право власності на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а відповідач, який є сином колишньої власниці квартири, що складає 1/2 частку житлового будинку, який з дозволу колишнього власника житла законно зареєстрував у ньому своє місце проживання. Відповідач, починаючи з 2019 року не проживає за вказаною адресою. Факт реєстрації відповідача створює перешкоди позивачу, як власнику житла, оскільки він не може вільно користуватись, розпоряджатись, володіти житлом, тому право відповідача на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна, на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом підлягають задоволенню, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263, 264, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 311, 383, 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що складає 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущенного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований в АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Олександрівським РВ ГУМВС України в Донецькій області 12.04.2006 року.

Суддя Олександрівського

районного суду Попович І.А.