Справа № 702/172/22
Провадження № 2/702/172/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.07.2022 м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Жежер Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Махомети І.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача Монастирищенської міської ради - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Монастирище в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Монастирищенської міської ради про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання заповіту недійсним.

Підставами позову вважає те, що він є сином ОСОБА_4 .

22.10.2008 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на випадок своєї смерті, заповіла все її майно рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також гроші своєму онукові - ОСОБА_2 з умовою довічного утримання її сина - ОСОБА_3 .

Заповіт посвідчений секретарем Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області Кузьменко Раїсою Іванівною та зареєстровано в реєстрі за №1249.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 залишився житловий будинок АДРЕСА_1 .

З метою успадкування майна ОСОБА_4 , її онук - ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса, подавши при цьому письмову заяву на вступ у спадщину. Проте, за умовою заповіту ОСОБА_2 зобов`язаний утримувати довічно його - ОСОБА_3 .

Вказана умова ОСОБА_2 не виконується і в подальшому виконуватися не буде через відсутність такого бажання та відсутність в нього бажання взагалі отримувати свідоцтво про право на спадщину, що визначена заповітом.

Заповіт від 22.10.2008, зареєстрований в реєстрі за №1249 повинен визнаватись недійсним.

Одним із елементів недійсності оскаржуваного заповіту є незаконність змісту самого правочину, що свідчить про невідповідність його вимогам ч. 1 ст.203 ЦК України.

Так, заповітом передбачена умова, за якою ОСОБА_2 зобов`язаний довічно утримувати його - ОСОБА_3 .

Враховуючи, що будь-яких договорів як між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 так і між ним та ОСОБА_2 щодо довічного утримання не укладено, то є очевидним, що зміст заповіту суперечить вимогам цього Кодексу.

Відповідачем ОСОБА_2 не встановлювалась над ним ані опіка, ані піклування, а тому законних підстав у відповідача утримувати його не було і немає на даний час.

Враховуючи викладене, зміст заповіту, яким ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла все належне її майно онукові ОСОБА_2 з умовою довічного утримання її сина ОСОБА_3 є таким, що суперечить вимогам цивільного законодавства, оскільки фактично заповідач зобов`язує спадкоємця вчиняти цивільно-правові дії, щодо встановлення опіки чи піклування, не маючи при цьому переконання про можливість вчинення таких дій даним спадкоємцем, що дає підстави для визнання даного заповіту недійсним.

Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , складений 22.10.2008, посвідчений секретарем Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області Кузьменко Раїсою Іванівною та зареєстрований за №1249.

Ухвалою суду від 05.05.2022 відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, з підстав зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що позивач ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, як особа, що має інвалідність та має право на обов"язкову частку у спадщині, проте нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на його обов"язкову частину у спадщині, оскільки відповідачем ОСОБА_2 , який має право на спадщину за заповітом умова щодо його довічого утриманя не виконується, а тому він не може оформити свідоцтво про право на спадщину за законом.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений в установленому законом порядку. 25.07.2022 до суду подав заяву, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення.

В судове засідання представник відповідача Монастирищенської міської ради не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. 25.07.2022 на адресу суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до поданої на адресу суду заяви від 25.07.2022 відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав у повному обсязі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

Аналогічну позицію викладено і в постанові Верховного Суду у справі № 675/2136/19, провадження № 61 - 2251св22 від 25.05.2022.

Отже, незважаючи на визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог, суд вважає за необхідне дослідити всі обставини та докази у справі для постановлення законного та обгрунтованого рішення у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також гроші, заповіла своєму онукові ОСОБА_2 , з умовою довічного утримання її сина ОСОБА_3 , що підтверджується заповітом від 22.10.2008, посвідченого секретарем Аврамівської сільської ради Кузьменко Р.І. та зареєстровано в реєстрі № 1249 (а.с. 6).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 19.02.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва № 1663 на право приватної власності на житловий будинок від 05.08.1988, виданого виконавчим комітетом ради народних депутатів Монастирищенської міської ради на основі рішення виконкому Монастирищенської міської ради народних депутатів № 138 від 28.07.1988 ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 23.01.1986 Монастирищенським відділом ЗАГСУ Черкаської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі «мати», зазначено « ОСОБА_4 » (а.с. 9).

Відповідно до довідки МСЕК серії ВТЭ № 010472 від 05.03.1992 ОСОБА_3 є інвалідом дитинства другої групи (а.с. 10).

Судом встановлено, що предметом позову є визнання заповіту недійсним. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються книгою 6 ЦК України.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ч. 1, 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до доказів наявних у матеріалах справи ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження (заповіт), яким все своє майно заповіла онуку ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, та з цього ж дня відкрилась спадщина. За змістом позовної заяви відповідач ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, тобто фактично прийняв її з моменту відкриття спадщини.

Позивач, як на підставу задоволення позову посилається на незаконність змісту самого правочину, що свідчить про невідповідність його вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, з тих підстав, що будь-яких договорів як між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 так і між ним та ОСОБА_2 щодо довічного утримання не укладались, то є очевидним, що зміст заповіту суперечить вимогам цього Кодексу.

Разом з тим, спадкування за заповітом передбачено главою 85 Книги шостої Спадкове право ЦК України, що є спеціальними нормами.

Так, ст. 1257 ЦК України містить вичерпний перелік підстав недійсності заповіту.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 Цивільного кодексу України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови N 7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування", право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15.05.2019 у справі № 515/1104/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Як було встановлено судом вище, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 заповіла все своє майно своєму онукові ОСОБА_2 з умовою довічного утримання її сина ОСОБА_3 . Заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, особисто підписаний заповідачем та посвідчений секретарем Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області.

Таким чином, умови за яких правочин є нікчемним чи може бути визнаний недійсним судом (відсутність волевиявлення) не виявлені.

Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.

Аналізуючи оспорюваний заповіт суд зазначає, що він містить заповідальне розпорядження на користь позивача (умова довічного утримання) за яким на спадкоємця покладається обов`язок вчинити певні дії.

Оспорюючи даний заповіт позивач зазначає, що вказана умова ОСОБА_2 не виконується, тобто позивач як підставу для недійсності заповіту зазначає його невиконання спадкоємцем.

Виконання заповіту - це здійснення останньої волі спадкодавця, вираженої у заповіті. Зазвичай суб`єктами виконання є спадкоємці, які прийняли спадщину, її прийняття накладає на спадкоємця (спадкоємців) обов`язок виконати заповіт у точній відповідності з волею заповідача, якщо інше не передбачено законом. У разі невиконання умови спадщина не приймається.

Невиконання заповідального розпорядження не є підставою для визнання заповіту недійсним а є обставиною, яка унеможливлює прийняття спадщини спадкоємцем.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 1242 ЦК України умова визначена в заповіті є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства. Особа, призначена у заповіті, не має права вимагати визнання умови недійсною на тій підставі, що вона не знала про неї, або настання умови від неї не залежало.

Позовних вимог щодо визнання умови в заповіті недійсною позивачем не заявлено.

З огляду на викладене, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставини, що могла б стати підставою для визнання заповіту недійсним, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Позивач, як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідачем ОСОБА_2 не встановлювалась над ним ні опіка, ні піклування. Дані обставини не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів щодо необхідності встановлення над ним опіки чи піклування, дані обставини не є предметом розгляду у даній справі, і не можуть бути підставою, в розумінні ст. 1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним.

Пред"являючи позовні вимоги позивач просить визнати недійсним заповіт вцілому, а не окрему його частину, вважаючи порушеними свої права в частині заповідального розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 згідно із ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ОСОБА_3 є непрацездатним сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки є інвалідом дитинства другої групи, а тому має право на спадкування половини частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно з поясненнями представника позивача наданими в судовому засіданні ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , проте не може оформити свою частку у зв"язку з заповідальним розпорядженням.

При цьому, відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину матеріали справи не містять, відомостей щодо прийняття чи неприйняття обов`язкової частки у спадщині позивачем ОСОБА_3 , чи будь-яких перешкод у реалізації цього права, судом не встановлено.

Таким чином, за тих обставин, що наведені позивачем у позовній заяві порушення, невизнання чи оспорювання прав позивача, які потребують судового захисту не встановлено.

Позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав.

Судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено, а тому суд вважає, що відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно змісту позовної заяви відповідачем у справі, крім спадкоємця ОСОБА_2 , є Монастирищенська міська рада. Оскільки будь-яких вимог до даного відповідача не пред`явлено, позов ОСОБА_3 до Монастирищенської міської ради до задоволення не підлягає.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивач за подачу позову до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, позовні вимоги до відповідача Монастирищенської міської ради не пред`являлись, а тому судовий збір у сумі 992,40 грн підлягає компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2-7, 9-13, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Монастирищенської міської ради про визнання заповіту недійсним, відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Монастирищенська міська рада, місцезнаходження: вул. Соборна,117 м. Монастирище Черкаської області, .

Суддя Ю.М. Жежер