ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1062/22 Справа № 210/1777/21 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1777/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 липня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» (надалі - ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 01.06.2018 року по 12.07.2019 року позивач перебував в трудових відносинах з ТОВ «Укрмонтажспецбуд». Причиною звільнення стало систематичне затримання виплати заробітної плати. Згідно з довідкою, виданою ТОВ « УКРМОНТАЖСПЕЦБУД», станом на 02.11.2020 року, у підприємства перед позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 25 114, 86 грн.

09.11.2020 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу видано судовий наказ, згідно якого з ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 25 114, 86 грн.

23.12.2020 року ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» добровільно виконало рішення суду та сплатило кошти, згідно вимог виконавчого документа.

Зважаючи на те, що ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» в день звільнення позивача, в порушення ст. 116 КЗпП України, не виплатило йому належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 77 750,40 грн. (26,70 грн. х 2 912 год.).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки заробітної плати в сумі 77750,40 грн.

Стягнуто з ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» просить скасувати рішення суду та залишити позовну заяву без розгляду з підстав, визначених ст. 257 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна заява подана до суду з порушенням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України в частині сплати судового збору за подання позову, а тому суд не мав правових підстав для відкриття провадження у справі. При цьому, відповідач вважає, що ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дати нездійснення розрахунку при звільненні, тобто з 12.07.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Касьян М.С. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 01.06.2018 року по 12.07.2019 року ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД», що підтверджується записами №43 та № 44 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

Згідно з довідкою №145 від 02.11.2020 року, виданою ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД», станом на 02.11.2020 року, у підприємства перед позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 25 114, 86 грн. (а.с. 9).

09.11.2020 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано судовий наказ, згідно якого з ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» на користь ОСОБА_1 стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату, в розмірі 25 114,86 грн. (а.с. 15).

23.12.2020 року ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» добровільно виконало судове рішення та сплатило кошти, згідно вимог судового наказу, що підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 (а.с. 16).

Ззадовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виплачено позивачу суму заборгованості із заробітної плати в день його звільнення, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 12.07.2019 року, відповідач ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив заробітну плату у розмірі 25 114,86 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 13.07.2019 року по 23.12.2020 року, тобто по день виплати зазначених коштів.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці що передували звільненню, розрахована судом першої інстанції у відповідності до Порядку на підставі розрахункових листів позивача (а.с. 17, 18), складала 26,70 грн.

За період з 13.07.2019 року по 23.12.2020 року кількість робочих годин, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 2 912 робочих годин, тобто середній заробіток за цей час становить 77 750,40 грн., й цей розмір в апеляційній інстанції відповідачем ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» не оспорюється.

Метою покладення на робтодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, відповідачем ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» не було здійснено виплату належних позивачу ОСОБА_1 при звільненні сум у розмірі 25 114,86 грн., й ця сума була суттєвою для позивача, а тому відсутні правові підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру сум, належних позивачеві на підставі ст. 117 ЦПК України, оскільки покладення на роботодавця обов`язку зі сплати таких сум у повному обсязі забезпечить справедливу компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк ля звернення до суду з даним позовом, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого, на переконання представника відповідача, розпочинається з дати нездійснення розрахунку при звільненні, тобто з 12.07.2019 року, колегією суддів відхиляються, як такі, що грунтуються на неправильному тлумаченню норм КЗпП України.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20, 25 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 року, вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Згідно рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач 23 грудня 2020 року провів повний розрахунок з позивачем, виплативши йому 25 114,86 грн. невиплаченої заробітної плати, а з даним позовом позивач звернувся до суду 22 березня 2021 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем ОСОБА_1 не сплачено судовий збір за подання позовної заяви є прийнятними, однак, дана обставина не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки вказане порушення усунуто судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення суду, шляхом стягнення судового збору, у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір», в дохід держави з відповідача ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД».

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: