ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1466/21 Номер провадження 22-ц/814/1508/22Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

секретар: Гречка Є.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2022 року, у складі судді Миронець О.К.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу, який проводить оперативно-розшукову діяльність,-

В С Т А Н О В И В:

У березні ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.08.2017 року оперуповноваженим Управління захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України Гаращенко О.М. складено протокол № 115 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

21.05.2019 року суддею Зіньківського районного суду Полтавської області провадження закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

15.05.2018 року оперуповноваженим Управління захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України Мірко Я.О. складено протокол № 97 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст.172-6 КУпАП.

05.09.2018 року суддею Київського районного суду м. Полтави Куліш Ю.В. прийнято постанову по справі якою його визнано винним та закрито провадження у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 30.11.2018 року постановою судді Полтавського апеляційного суду скасовано постанову та закрито провадження за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій працівників правоохоронних органів йому завдано моральну шкоду.

15.02.2022 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог та просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 614250 гривень та 17161 гривень судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2022 року у задовленні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що до позивача ОСОБА_1 жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. Окрім того, місцевий суд прийшов до висновку, що факт закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю його складу не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Зазначив, що така позиція узгоджується також з Постановою ВС КЦС від 21.10.2020 року у справі №312/262/18.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 21.05.2019 року Зіньківським районним судом Полтавської області винесено постанову про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-6 ч. Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

В постанові вказано, що ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, своєчасно не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави за період з 01.01.2017 по 11.05.2017 рік, а поважних причин її несвоєчасного подання під час розгляду справи не встановлено, тому суд прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_1 є склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Датою виявлення правопорушення є 14 серпня 2017 року, як вказано в рапорті оперативного уповноваженого міжрайонного відділу № 3 УЗЕ в Полтавській області ДЗЕ НП України, а тому на момент розгляду справи строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ч. 3 ст. 38 КУпАП, закінчився ( т. 1 а.с. 21-26).

Дана постанова ОСОБА_1 не оскаржена.

Отже, місцевим судом було встановлено факт порушення ОСОБА_1 вимог антикорупційного законодавства, а також, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, але адміністративне покарання судом не застосоване у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

05.09.2018 року суддею Київського районного суду м. Полтави Кулішем Ю.В. винесено постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідаольності відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення ( т. 1, а.с. 34).

Постановою судді Полтавського апеляційного суду Захожай О.І. від 30.11.2018 року скасовано дану постанову та закрито провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП (т. 1 а.с. 35-39).

Суддею Полтавського апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_1 несвоєчасно, після встановленого терміну подання декларації (до 1 квітня 2018 року), а саме 03 квітня 2018 року подано на офіційний веб-сайт НАЗК декларацію за 2017 рік після звільнення.

Проте, суддя вказав, що у ОСОБА_1 не було умислу на несвоєчасне подання декларації за 2017 рік після звільнення, а тому він прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Даною постановою Полтавського апеляційного суду не встановлено протиправності дій Управління захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, на що помилково вказує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд прийшов до висновку, що на ОСОБА_1 не було накладено жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, а факт складення протоколу про адміністративне правопорушення та факт закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення не є доказом того, що дії відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР (далі Закон № 266/94-ВР) від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідності до частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Таким чином, законодавець чітко визначив підстави, при настанні яких, у фізичної чи юридичної особи, незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування виникає право на відшкодування шкоди внаслідок їх неправомірних дій.

Як вірно встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, на ОСОБА_1 за результатами розгляду протоколів про адміністративні правопорушення судом не було накладено жодного адміністративного стягнення, тому враховуючи вищевказані вимоги законодавства підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, Законом № 266/94-ВР також установлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини четверта та п`ята статті 4 цього Закону).

Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості при визначенні її розміру.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справа № 201/10234/20.

При цьому у частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідачі протиправно склали протоколи про адміністративне правопорушення, передбачені частиною першою статті 172-6 КУпАП, відносно нього, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків.

Таким чином, враховуючи вищевказанане, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін та обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382, 383, 384 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин