Справа № 159/6577/21
Провадження № 2/159/218/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.
в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,
при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні (усному) в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в:
Позивач посередництвом свого представника адвоката 04.11.21 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: АДРЕСА_1 . Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона є власником вказаного вище житлового будинку. У спірному будинку значиться проживаючим з 17.10.18 р., однак, фактично не проживає та ніколи там не проживав, відповідач, який проживає фактично з власної волі у с. Рованцях Луцького району Волинської області, у своєї матері. На її прохання знятись з реєстрації за місцем проживання у її будинку, відповідач не реагує. Тому вона як власник позбавлена можливості користуватись своєю власністю будинком. Покликаючись на ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить позов задовольнити.

Провадження у справі було відкрито за ухвалою суду від 07.12.21 р..
Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачеві надіслано судом у встановленому законом порядку.
За станом на 11.01.22 р. до суду не надійшло відзиву відповідача на позовну заяву.
У судове засідання позивач та її представник адвокат не з`явились, хоча, кожна зокрема, належно повідомлені. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подано. Попередньо представником позивача адвокатом подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача адвоката, з проханням позов задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належно повідомлений. Причини неявки суду не повідомив.
На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності учасників справи.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як відмічено вище, за положеннями ст. 81 ЦПК України «Обов`язок доказування і подання доказів», кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до копії Витягу з ЄДДР щодо реєстрації місця проживання від 28.03.18 р., позивач проживає за вказаною вище адресою.
Відповідно до копії паспорта відповідача, виданого у 2004 р., він також значиться проживаючим за вказаною вище адресою.
За змістом копії витягу з Державного реєстру речових прав від 01.10.21 р. № 277720597, позивач є одноосібним власником вказаного вище будинку.
Як слідує із копії листа Ковельського РУП ГУ НП у Волинській області № 15 921/51/01 2021 р. від 11.10.21 р., поліцією за результатами проведеної перевірки відповідно до заяви позивача встановлено, що відповідач, зокрема, у частину вказаного вище позивачем житлового будинку не проживає з 2007 р.. Ця обставина поліцією встановлена зі слів гр. ОСОБА_3 ..
Аналізуючи вказаний вище доказ відсутності відповідача, суд враховує, що поліцією встановлено відсутність відповідача лише у частині вказаного вище будинку; відсутність відповідача з 2007 р. зі слів громадянки, про яку не зазначено, з якого джерела їй стало відомо про таку обставину; у зв`язку з чим поліція з`ясовувала сказане вище саме у неї.
Тому такий доказ суд вважає непереконливим, таким, що суперечить принципу безпосередності дослідження показань особи про відомі їй обставини справи, що мають значення для справи та таки, що не доводить факту безперервного безперекошкоджного без поважних причин не проживання відповідача у будинку, де він зареєстрований проживаючим.
При цьому суд враховує, що позивачем не надано суду інших достатніх доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 63, ст. 64 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач покликалась на положення ст. ст. 71, 72, а також ст. 107 ЖК України.

Обставини, за якими можливо встановити підставність вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням є відмінними.
За змістом ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально - профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
Згідно положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як встановлено ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої і безперервної відсутності.
Суд зауважує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 міс, а для приватного житла 1 року.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 міс., 1 р., відповідно.
Тому, вирішуючи такий спір по суті, суд має з`ясувати і врахувати причину непроживання, як стверджує позивач, відповідача у спірній квартирі більше 6 міс., 1 року, безперервно.

Докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є, на думку суду, достатніми у своєму взаємозв`язку і сукупності для висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог і втручання держави у гарантоване Конституцією України та п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право кожної особи, окрім інших прав, на повагу до її житла.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»).
Суд також враховує, що позивач у своїй позовній заяві покликається також на положення ст. 107 ЖК України, згідно з якою наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь - який час розірвати договір найму.
У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Але суд зазначає, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України).
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.
Позивач же не довела жодним чином наявності такої обставини як вибуття відповідача на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті і саме у зв`язку з цим втрату наміру повернутись у спірну квартиру для продовження проживання у ній.
Тому суд вважає, що на даний час немає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у спірному будинку, з огляду на недоведеність позовних вимог як з врахуванням положень ст. 71 ЖК України, так і з врахуванням положень ст. 107 ЖК України.
Тому у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, ч. ч. 4, 5 ст. 9, ч. 1 ст. 63, ст. ст. 64, 71, 72, 107 ЖК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і. н. НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;
представник позивача адвокат Демчук Ніна Володимирівна, адреса: 45001, м. Ковель Волинської області, бульв. Лесі Українки, 11, к. 9;
відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Головуючий:І. М. ЛОГВИНЮК