Справа № 442/3873/21 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І
Провадження № 22-ц/811/353/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

секретаря: Савчук Г.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом вселення , -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі Договору дарування від 12 вересня 2002 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку з 17 жовтня 2002 року зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_1 , який є її колишнім чоловіком.

Вказувала, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, однак ще до розірвання шлюбу, а саме з 15 травня 2020 року відповідач в добровільному порядку залишив помешкання, власницею якого вона являється, забрав всі свої речі і перейшов проживати до будинку своїх батьків, які проживають в цьому ж населеному пункті.

Зазначала, що з того часу відповідач в будинку не проживає, його речей в будинку немає, участі в оплаті комунальних послуг та утриманні будинку в належному стані відповідач не приймає, поточним ремонтом не займається. Реєстрація відповідача в будинку створює позивачці перешкоди в користуванні власністю, зокрема позивачка не має змоги оформити субсидію та розпорядитись даним будинком незалежно від волі інших осіб.

На думку позивачки обмежуються її права як власника даного об`єкта нерухомого майна, відтак просила позов задовольнити.

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом вселення.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , з 08 червня 2000р., який було розірвано за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2020р.

Вказував, що у житловому будинку, належному позивачці він зареєстрований та постійно проживає з 17 жовтня 2002р.

Зазначав, що він дбав і про утримання даного будинку, надавав кошти на комунальні послуги, здійснюючи роботи по поточному ремонту та благоустрію земельної ділянки, на якій він розташований.

Також посилався на те, що його дружина, виставила його речі, поміняла замки в дверях, що змусила його тимчасового поселитися у будинку його батьків, він неодноразово пробував вселитися у будинок, однак дружина добровільно його не пускає, ігнорує його законні вимоги, а тому він змушений звернутися до суду із позовом про усунення перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом вселення, відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що спірний житловий будинок складається з трьох кімнат та має житлову площу 46,2 кв. м., позивачка проживає у будинку з двома доньками, вказана обставина, на думку скаржника має оцінюватися з урахуванням вимог ст. 47 ЖК УРСР, яка передбачає, що норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м.

За таких обставин житлова площа спірного житла не достатня для того, щоб відповідачу була забезпечена необхідна норма для проживання.

Також вказує, що ОСОБА_1 є власником будинку, по АДРЕСА_2 , загальною площею 37,9 кв.м. та житловою 13,8 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вимоги про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі сталі 8 Конвенції, скаржниця вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має інше місце проживання за адресою проживання його батьків, або в придбаному ним нерухомому майні, спірний житловий будинок має три житлові кімнати, житлова площа яких 46,2 кв.м., що фактично відповідає встановленій ст. 47 ЖК України нормі житлової площі на одну особу для позивачки та двох доньок, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла у них не має.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_3 просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

За вказаних обставин, рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом вселення не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно договору дарування жилого будинку від 12 вересня 2002р., даруватель ОСОБА_5 подарувала, а обдарована ОСОБА_6 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 ( житловий будинок літ. «А-1» складається з трьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м. та однієї кухні, вартість будинку згідно довідки - характеристики, виданої 06 серпня 2002р. Дрогобицьким ДКМБТІ та EО за №2881 становить 51856 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2020р., шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано 08 жовтня 2020р.

Як вбачається із довідки за №658 від 19 травня 2021р., виданої Дрогобицьким ДКМБТІ та EО, ОСОБА_3 на праві власності належить будинковолодіння за АДРЕСА_1 .

Як вбачається із Акту обстеження №223 від 13 листопада 2020р., складеного комісією Нагуєвицької сільської ради у складі Вовків О.М. - голови сільської ради, ОСОБА_7 - члена виконавчого комітету, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - депутатів сільської ради, що громадянин ОСОБА_1 фактично зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , але за свідченнями власника будинку - ОСОБА_6 та її доньки ОСОБА_10 , не проживає за вказаною адресою від травня 2020р.

Як вбачається із довідки за №44 від 05 травня 2021р., виданої старостою сіл Нагуєвичі, Унятичі, ОСОБА_1 , прописаний по АДРЕСА_1 , але фактично не проживає з 2020року.

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом.

З таким висновком суду не можна погодитись, виходячи із наступних обставин.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішенняу справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_3 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-4 (провадження №14-1814018).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Із договору дарування спірного житла встановлено, що житловий будинок має три житлові кімнати житловою площею 46,2 кв.м Позивачка проживає в будинку з двома доньками. Вказана обставина має оцінювалися з урахуванням вимог сталі 47 ЖК УРСР, яка передбачає, що норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

За таких обставин, житлова площа спірного житла не достатня для того, щоб позивачка з доньками та відповідач були забезпечені нормою жилої площі для проживання.

Крім цього, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №209560006 від 20 травня 2020 року, яка міститься в матеріалах справи, відповідачу на праві приватної власності належить будинок, по АДРЕСА_2 , загальною площею 37,9 кв.м. та житловою 13,8 кв.м.

Також згідно з поясненнями позивачки, 15 травня 2020 року відповідач переїхав проживати до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 , де проживав до шлюбу з позивачкою. Доказів неможливості проживання відповідача за вказаною адресою чи у будинку, який належить йому на праві власності матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що інтереси ОСОБА_3 , як власника житла та користувача цим житлом, переважають над інтересами колишнього члена сім`ї ОСОБА_1 , правові підстави користування житловим будинком колишньої дружини якого припинилися та який забезпечений іншим житловим приміщенням.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим за адресою : АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.