Провадження № 2/761/367/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Мальцева Д.О.,

за участю секретаря Колодяжний В.Є,

прокурор Воробйов В.В.

представник відповідача-1 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, в залі судових засідань, цивільну справу за позовом керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними, скасування державної реєстрації, визнання спадщини відумерлою,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 і інтересах держави в особі Київської міської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити позивачу строк позовної давності для пред`явлення позову; визнати недійсним договір купівлі-продажу віл 17.01.2001 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 за № 144, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 28772630 від 16.03.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 та передати її у власність територіальної громади міста Києва; судові витрати стягнути пропорційно з відповідачів на користь Київської місцевої прокуратури № 10.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1999, виданого Радянською РДА, власницею квартири була ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спірна квартира увійшла до складу спадщини. Водночас, спадкова справа після її смерті не заводилась, спадкоємці у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини не звертались, а відтак наявні підстави для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною у порядку ст. 1277 ЦК України. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2016 у справі № 761/37602/15 спірну квартиру визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Києва в особі КМР. Постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 вказане рішення суду скасоване, оскільки на момент ухвалення зазначеного рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже було внесено відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , а саму заяву залишено без розгляду. Також було встановлено, що державну реєстрацію на спірну квартиру за відповідачем 1 було здійснено приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2016, укладеного між відповідачем 2 та відповідачем 1. У той же час, у відповідача 2 ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 17.10.2001, зареєстрованого Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228.

У ході досудового розслідування кримінального провадження № 0004473 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України встановлено, що колишній президент ТБ «Народна», використовуючи бланки документів та печатки ТБ «Народна», виготовляв фіктивні правоустновчі документи на рухоме та нерухоме майно, у тому числі і на спірну квартиру. При цьому, інформація у виготовлених документах не відповідає дійсності.

Відтак спірне майно у передбаченому законодавством порядку із власності законного власника не вибувало, право власності на нього ні у ОСОБА_3 , ні у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виникало. Крім того, ОСОБА_3 не був законним власником спірного майна, а отже незаконно розпорядився цим майном шляхом передачі його у власність ОСОБА_2 , який, у свою чергу, не був продавцем спірної квартири та не оформлював договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 № 144.

Отже договір купівлі-продажу від 17.10.2001 укладений з порушенням ст. 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР і має бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи зазначені обставини, договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 144 також підлягає визнанню недійсним.

Також позивач вказує, що зазначений договір не міг бути достатньою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки він суперечить вимогам законодавства та його укладено особою, яка не була власником зазначеного майна.

Відтак державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 проведено на підставі договору, який не відповідає вимогам законодавства, а тому відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наявні підстави для скасування її у судовому порядку.

З огляду на зазначене, договорами купівлі-продажу від 17.10.2001 та 16.03.2016 порушуються права та інтереси територіальної громади м. Києва в особі КМР, які випливають із встановленого ст. 1277 ЦК України порядку, визнання спадщини відумерлою.

Також позивач вказує, що оскільки рішення суду про визнання спадщини відумерлою було скасовано, наявні підстави і для визнання її в рамках вказаного судового провадження відумерлою.

Поважність причин пропуску позовної давності позивач обґрунтовує тим, що про порушення прав останнього йому стало відомо лише 13.11.2016 після набрання законної сили рішення суду у справі 761/37602/15-ц та під час його реального виконання. Раніше КМР дізнатись про порушення своїх інтересів не могла, оскільки не була стороною оспорюваних правочинів. А після винесення зазначеної постанови виникла необхідність у визнанні оспорюваних договорів недійсним, а тому позивачем строк позовної давності пропущений з поважних підстав.

Від відповідачів відзив не надходив.

07.10.2019 ухвалою суду позовну заяву повернуто позивачу.

11.12.2019 надійшла апеляційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15.08.2019.

23.01.2020 постановою Київського апеляційного суду ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2019 - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

21.02.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

04.11.2020 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

09.09.2021 від представника відповідача 1 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

28.04.2021 від керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва надійшло клопотання про заміну Київської місцевої прокуратури № 10 на Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва.

11.11.2021 ухвалою суду замінено Київську місцеву прокуратуру № 10 на Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та застосувати строки позовної давності.

Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.10.1999 Радянською районною адміністрацією, записано у реєстрову книгу за № 870/3467.

02.11.2014 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (Актовий запис про смерть № 20528 від 02.12.2014).

Згідно інформації, наявної в матеріалах справи, спадкова справа після померлої не заводилась, спадкоємці за заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертались (інформаційні довідки зі Спадкового реєстру, лист Першої КДНК).

У зв`язку з цим, Київська місцева прокуратура № 10 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва в інтересах держави із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2016 по справі № 761/ задоволено заяву Київської місцевої прокуратури № 10, визнано спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та складається з квартири АДРЕСА_2 відумерлою, передано спірну квартиру у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

У подальшому вказане рішення суду було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019, а заяву залишено без розгляду з тих підстав, що право власності на спірну квартиру на момент прийняття зазначеного рішення вже було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що 16.03.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 144, за яким відповідач 1 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 була здійснена державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. 16.03.2016 на підставі зазначеного Договору від 16.03.2016.

Згідно п. 2 Договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2016, відчужувана квартира належить Продавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі Договору купівлі-продажу, виданого та зареєстрованого Товарною Біржою «НАРОДНА» 17.10.2001 за № А2001/0228. Право власності на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності 24.10.2001 в реєстровій книзі № 22-д за реєстровим 48353. Право власності зареєстровано за Продавцем, що підтверджується Інформаційною довідкою, виданою Київською міською державною адміністрацією КМБТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за номером КВ-2015 № 89229 від 14.12.2015.

В матеріалах справи також наявна копія Договору купівлі-продажу від 17.10.2001, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виданого та зареєстрованого Товарною Біржою «НАРОДНА» 17.10.2001 за № А2001/0228.

Відповідно до п. 2 вказаного Договору, відчужувана квартира належить Продавцю ( ОСОБА_3 ) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Л.А. 27.12.1996 за реєстровим № 1151, зареєстрованого к КМ БТІ і записаного у реєстрову книгу № 22д за реєстровим № 48353.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно листа Київського державного нотаріального архіву від 29.08.2017 № 1402/01-21, приватний нотаріус КМНО Голуб Л.А. документи нотаріального діловодства на державне відповідальне зберігання не передавав.

07.04.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, а саме що 16.03.2016 невстановлена досудовим розслідуванням особа надала, ймовірно, підроблені документи приватному нотаріусу КМНО, на підставі яких було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та зареєстровано кримінальне провадження № 0004473 за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Також в матеріалах справи міститься Протокол допиту свідка ОСОБА_5 , складений в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000400 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, з якого вбачається, що гр. ОСОБА_5 , будучи президентом ТБ «Народна», упродовж 2015-2016 років, використовуючи бланки документів та печатки ТБ «Народна», виготовляв фіктивні правоустановчі документи на нерухоме майно, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_2 на замовлення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2017 звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 3 КК України у зв`язку з передачею на поруки, кримінальне провадження у цій частині відносно ОСОБА_5 , закрито.

Також в матеріалах справи наявний Протокол допиту свідка ОСОБА_2 , з пояснень якого вбачається, що останній права власності на спірну квартиру не мав, ОСОБА_1 йому не знайомий, під час продажу спірної квартири присутнім не був, за жодними довідками до КМ БТІ чи ЖЕК «Златоустівська» не звертався.

Так, відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому, вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За таких обставин, оскільки перший оспорюваний договір було укладено 17.10.2001, суд також враховує положення ЦК УРСР, зокрема, згідно ст. 224 ЦК України, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли згідно :і статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Стаття 227 передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 № 18/5 чинної до 2004 визначено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму.

Пунктом 27 зазначеної інструкції, передбачено, що відповідно до чинного, на той момент, законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (квартири), іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Недодержання цих вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Отже, у судовому засіданні встановлено, що спірна квартира не вибувала із власності ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку.

Після смерті ОСОБА_4 спірна квартира, яка увійшла до складу спадщини, за відсутності спадкоємців, мала перейти у власність Територіальної громади міста Києва.

У свою чергу ОСОБА_3 не був законним власником спірного майна та не мав достатній обсяг повноважень для відчуження спірної квартири ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 17.10.2001.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що Договір купівлі-продажу від 17.01.2001, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зареєстрований Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228, суперечить положенням ст. 47, 48, 59 225, 227 ЦК УРСР, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Крім того, відповідач 2 ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру не набував та не мав, не був продавцем спірної квартири та договір купівлі-продажу від 16.03.2016 № 144 не укладав, а відтак Договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 за № 144, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суперечить положенням ст. 203 ЦК України, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Враховуючи наведене, судом також встановлено, що зазначеними договорами порушуються майнові права позивача, а саме Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Так позивач стверджує, що спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади м. Києва 16.03.2016, а про порушення своїх прав позивач дізнався лише 13.11.2016 після набрання законної сили рішення суду у справі 761/37602/15-ц та під час його реального виконання.

При цьому, стороною оспорюваних правочинів позивач не був, а тому вказана обставина є поважною для поновлення строків позовної давності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 02.10.2019.

Однак як було встановлено у судовому засіданні про порушення прав Територіальної громади м. Києва та протиправність укладеного Договору від 16.03.2016 № 144 позивачу стало під час внесення відомостей до ЄРДР 07.04.2016 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України та реєстрації кримінального провадження № 0004473.

Отже, позов був поданий з пропущеним трирічним строком позовної давності.

Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 22.05.2019, справа № 234/3341/15-ц, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Так Київська міська рада діє в межах повноважень, визначених чинним законодавства України, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про столицю України - місто-герой Київ».

Відповідно до п. 30, 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, зокрема, здійснювати облік і контроль за використанням нежитлового фонду державними органами, підприємствами, установами та організаціями, які засновані на державній власності, розташованими у місті, брати участь у вирішенні питань оренди нежилих приміщень, що належать державним підприємствам, установам та організаціям, в порядку, визначеному Фондом державного майна України.

З огляду на зазначене, а також те, що позивач, як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді м. Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням нежитлового фонду, не цікавився ним, не здійснював державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряв в якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернувся до суду з відповідним позовом, суд вважає, що підстави для поновлення строку позовної давності відсутні.

При цьому, про неналежне виконання своїх повноважень щодо захисту майнових прав територіальної громади Київською міською радою також свідчить і те, що 24.04.2019 у справі № 761/32590/17 суддею Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. було винесено окрему ухвалу, якою зобов`язано Київську місцеву прокуратуру № 10 провести перевірку викладених в ухвалі фактів щодо неналежного виконання відповідальними особами Київської міської ради дій, спрямованих на звернення до суду з позовом про витребування майна.

Також з матеріалів справи вбачається, що до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне провадження № 0000189 за ч. 1 ст. 367 КК України щодо неналежного виконання службовими особами Департаменту комунальної власності міста Києва (КМДА) своїх службових обов`язків, у тому числі і щодо неналежного захисту майнових прав територіальної громади м. Києва, а саме щодо своєчасного прийняття у комунальну власність нерухомого майна (спірної квартири безпосередньо), яке незаконно вибуло із власності його власника та зареєстровано за іншими особами.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Крім того, оскільки решта позовних вимог є похідними від позовної вимоги про визнання договорів недійсними, вони також не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 16, 202-204, 215, 253, 256, 257, 267, 626, 638, 655 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 76-80, 89, 274, 350-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними, скасування державної реєстрації, визнання спадщини відумерлою.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного тексту рішення суду - 22.02.2022.

Суддя: