ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4201/22 Справа № 212/6195/20 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/6195/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", Приватне акціонерне товариство "Українська акціонерна страхова компанія АСКА", ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги відповідачів Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія АСКА" на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року, яке ухвалено суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі ПрАТ «ЦГЗК»), Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія АСКА" (надалі ПрАТ «УАСК АСКА»), ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, що була заподіяна в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 14 вересня 2017 року, об 11:20 год., на об`їзній дорозі м. Кривого Рогу, водій ОСОБА_2 , перебуваючи в трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК», та керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який застрахований в ПрАТ «УАСК АСКА», згідно договору страхування № 3356873 від 26.12.2016 року, порушив п. 10.1 ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем «Nissan Qashqai», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілю «Nissan Qashgai», реєстраційний номер « НОМЕР_2 » були заподіяні механічні пошкодження.

Посилаючись на те, що водій транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», з вини якого сталася ДТП, його роботодавець, а також страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів - ПрАТ «УАСК АСКА», у добровільному порядку не відшкодували заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову та моральну шкоду, позивач просив суд: стягнути з ПрАТ «ЦГЗК», ПрАТ «УАСК АСКА», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на суму 105 045,71 (з них вартість матеріальної шкоди 64 549,68 грн. та вартість робіт по відновленню авто 40 496,03 грн.); стягнути з ПрАТ «ЦГЗК», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на суму 2500 гривень за оплату експертного автотоварознавчого дослідження та 8580 гривень на оплату судової автотехнічної експертизи та 10 000 гривень моральної шкоди; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 40496 грн. 03 коп. матеріальної шкоди та 5000 гривень 00 коп. моральної шкоди, витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження у сумі 2 500,00 гривень.

Стягнуто з ПрАТ «УАСК АСКА» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 64 539 гривень 68 копійок.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 479,96 гривень витрат на сплату судового збору.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 645,40 гривень витрат на сплату судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не розмежовано ступеня відповідальності страховика та страхувальника, не взято до уваги, що до складу матеріальної шкоди входить вартість відновлювального ремонту, а тому ця сума входить до страхового ліміту та має бути відшкодована страховою компанією. Вважає висновок експерта у даній справі неналежним доказом, оскільки у ньому відсутні відомості про попередження експерта про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «УАСК АСКА» просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «УАСК АСКА» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у сумі 64 539,68 грн. та витрат на сплату судового збору у сумі 645,40 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не було доведено факту страхування цивільно-правової відповідальності за договором №335673 від 26.12.2016 року та подання заяви страховику в межах річного строку, а тому підстави для виплати йому страхового відшкодування відсутні. Вважає, що висновок суду про завдання позивачу шкоди внаслідок дій ОСОБА_2 не грунтується на достовірних і належних доказах. Крім того, вказує й на те, що рішенням суду стягнуто страхове відшкодування, яке включає 20% податку на додану вартість, що суперечить абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України №1961.

Відзив на апеляційні скарги не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2017 року, об 11:20 год., на об`їзній дорозі міста Кривого Рогу, сталося ДТП за участю водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та керував автомобілем «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » (застрахований в ПрАТ «УАСК АСКА», згідно договору страхування № 3356873 від 26.12.2016 року), та водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Nissan Qashgai», реєстраційний номер « НОМЕР_2 ».

Протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, складався лише відносно водія ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року по справі № 216/4545/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування висновків суду покладено те, що "згідно висновку експертів № 689/690-18 від 19 листопада 2018 року, технічна можливість водію автомобіля Toyota Land Cruiser 200 запобігти зіткнення з автомобілем NISSAN QASHQAI, який рухався в попутному напрямку, визначалась належним дотриманням та виконанням вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, а тому в діях водія автомобіля Toyota Land Cruiser 200» вбачається невідповідність вказаним вимогам ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з ДТП.

Оскільки водій автомобіля «Toyota Land Cruiser 200» ОСОБА_2 безпосередньо перед контактуванням з автомобілем NISSAN QASHQAI, виконував маневр праворуч, з моменту, коли водій ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість виявити зміну дорожньої обстановки (тобто - небезпеку для руху), він повинен був негайно вжити заходів на зменшення швидкості руху аж до зупинки, що передбачено вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Враховуючи те, що скорочення безпечного інтервалу відбувалось за ініціативою водія автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», слід дійти висновку про відсутність у водія автомобіля «NISSAN QASHQAI» ОСОБА_1 технічної можливості уникнути настання ДТП шляхом гальмування.

Слід також відзначити, що оскільки автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», здійснював рух з відносно більшою швидкістю по відношенню до автомобіля «NISSAN QASHQAI», то початок скорочення інтервалу до небезпечного відбувався позаду автомобіля «NISSAN QASHQAI», тобто поза межами видимості в напрямку руху для водія ОСОБА_1 .

Оскільки водій автомобіля «NISSAN QASHQAI», ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути настання ДТП, в його діях невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з настанням даної ДТП не вбачається."

Протокол щодо порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху в момент ДТП не складався, постанов про його притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення не виносилось.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д39/11/17, сума матеріальної шкоди, яка була спричинена позивачу, складає 64 549,68 грн. Сума шкоди з урахуванням відновлювальних робіт, станом на 25.09.2017 року, складає згідно калькуляції 105 045,71 гривень (т. 1 а.с. 24-51).

Згідно рахунку з СТО офіційного представництва "Nissan" ТОВ "НАРА" № 3337 від 13 серпня 2020 року, за ремонт автомобіля «Nissan Qashqai» необхідно сплатити суму 122 391,02 гривень (т. 1 а.с. 23).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1166, 1187, 1172 ЦК України та виходив з того, що особою, винною в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, є ОСОБА_2 , який перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та під час дорожньо-транспортної пригоди виконував свої посадові обов`язки, а тому ПрАТ «ЦГЗК» повинен нести відповідальність за заподіяну позивачу, з вини його працівника, матеріальну шкоду в повному обсязі. При цьому, суд, врахувавши приписи Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про те що, у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), дійшов висновку про стягнення з ПрАТ «УАСК АСКА» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, спричиненої в результаті настання дорожньо-транспортної події, в сумі 64 539,68 грн., із покладенням на ПрАТ «ЦГЗК» обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої в результаті настання дорожньо-транспортної події, в сумі 40 496,03 грн. та витрат на проведення експертного автотоварознавчого дослідження у сумі 2 500,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року, по справі № 216/4545/17, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, встановлено, що в діях водія автомобіля «Toyota Land Cruiser 200» ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з ДТП, тоді як водій автомобіля «NISSAN QASHQAI» ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути настання ДТП, в його діях невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з настанням даної ДТП не вбачається, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 , а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «УАСК АСКА» в цій частині.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 перебував з ПрАТ «ЦГЗК» у трудових відносинах та в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, виконував свої трудові обов`язки, суд першої інстанцїі дійшов вірного висновку про те, що завдані збитки мають відшкодовуватися згідно зі ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, роботодавцем, тобто ПрАТ «ЦГЗК».

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «УАСК АСКА», у зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на відшкодування завданих йому збитків: в межах лімітів відповідальності страховика за рахунок ПрАТ «УАСК АСКА», а у випадку, якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика - за рахунок роботодавця винної особи ПрАТ «ЦГЗК» в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «УАСК АСКА» про те, що позивачем не було доведено факту страхування цивільно-правової відповідальності за договором №335673 від 26.12.2016 року та подання заяви страховику в межах річного строку, а тому підстави для виплати йому страхового відшкодування відсутні, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, поданого до суду першої інстанції уповноваженим представником ПрАТ «УАСК АСКА», цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «УАСК АСКА» за полісом АК/6240838, із лімітом відповідальності за шкоду, спричинену майну, у розмірі 100 000,00 грн. (т. 1 а.с. 147-149), а наявність описки у номері цього полісу не впливає на правовідносини сторін.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим. з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України), як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Вказані висновки підтверджуються практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 14 грудня 2021 року справа №147/66/17 ( п.132-136).

Виходячи із принципів добросовісної поведінки та спрямованість позивача на відновлення порушеного права, обізнаність страховика про подію за участю забезпеченого транспортного засобу (про що свідчать звернення представника в рамках справи про адміністративне правопорушення), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що пропуск позивачем строку обумовлено здійсненням розумних заходів щодо події дорожньо-транспортної пригоди, а отже він має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Статтею 29 та пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з особи, винної у ДТП підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю відновлювального ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який вже проведено або буде проведено у майбутньому, і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими за страхове відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д39/11/17, складеного 02 листопада 2017 року, сума матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП автомобілю «Nissan Qashgai», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складає 64 549,68 грн., а сума відновлювального ремонту 105 045,71 грн.

Тобто, розмір реальних збитків, завданих власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП, становить 105 045,71 грн., тоді як страховиком мають бути відшкодовані завдані збитки з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу у розмірі 64 549,68 грн., а тому на винну особу, тобто на ПрАТ «ЦГЗК», має бути покладено обов`язок зі сплати різниці між фактичною вартістю відновлювального ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який вже проведено або буде проведено у майбутньому, і страховим відшкодуванням у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, не зважаючи на те, що страхове вішкодування менше за розмір страхового ліміту, й доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ЦГЗК» в цій частині безпідставними.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «УАСК АСКА» про те, що рішенням суду стягнуто страхове відшкодування, яке включає 20% податку на додану вартість, що суперечить абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України №1961, колегією суддів не приймаються, оскільки, при складанні Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д39/11/17, експертом не включався до розміру збитків податок на додану вартість.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ЦГЗК» про те, що Висновок експертного автотоварознавчого дослідження № Д39/11/17 у дані справі є неналежним доказом, оскільки у ньому відсутні відомості про попередження експерта про кримінальну відповідальність, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки законність та обґрунтованість вказаного експертного дослідження не спростовано стороною відповідача, як і не заявлено клопотання про призначення відповідної судової автотоварознавчої експертизи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для покладення на відповідача ПрАТ УАСК АСКА» обов`язку з виплати страхового відшкодування у загальному розмірі 64 549,68 грн., а на відповідача ПрАТ «ЦГЗК» обов`язку з відшкодування позивачу матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у загальному розмірі 40 496,03 грн., виходячи з наступного розрахунку: 105 045,71 грн. (вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) 64 549,68 грн. (страхове відшкодування).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1167, 1187, 1188 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_2 , який є винним у завданні шкоди, належному позивачці майну (пошкодження автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди), перебував у трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «ЦГЗК», а тому останній повинен нести відповідальність за заподіяну з вини його працівника моральну шкоду позивачці, розмір якої суд визначив у 5 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Так, статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що внаслідок протиправної поведінки праціника відповідача порушено право володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 належним йому автомобілем, порушився звичний життєвий уклад, він через пошкодження автомобіля вимушений була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого переносив душевні та моральні страждання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача ПрАТ «ЦГЗК» обов`язку з відшкодування позивачці завданої моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн., який визначено судом з урахуванням принципів розумності і справедливості, і доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та без порушення норм процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідачів Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія АСКА" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: