Справа № 305/1877/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЖГАНИЧ К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/1877/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рахівська міська рада Рахівського району Закарпатської області та Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 10 березня 2020 року, повний текст якого складено 13 березня 2020 року, головуюча суддя Бліщ О.Б., -

встановив:

04.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 мотивуючи таким.

07.07.2015 з витягу з протоколу від 26.05.2015 № 115 засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин та містобудування позивачу стало відомо, що міський голова ОСОБА_4 у 2014 році виділив гр-ну ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а міською радою також погоджено на основі будівельного паспорта дорогу до дворогосподарства відповідача.

Дії міського голови незаконні, оскільки йому було достеменно відомо, що дана земельна ділянка площею 14,84 га належала батькові позивача ОСОБА_1 і була закріплена за будинком батька по АДРЕСА_1 згідно генерального плану забудови від 20.12.1954. ОСОБА_5 була в постійному користуванні родини позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_1 помер, ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом. У будинку АДРЕСА_1 позивач постійно проживав зі своїм батьком та вів із ним спільне господарство.

Своїми діями міський голова ОСОБА_4 позбавив позивача права власності на земельну ділянку площею 0,10 га передавши цю ділянку ОСОБА_3 , який, своєю чергою, не повідомив орган місцевого самоврядування про те, в чиєму користуванні раніше перебувала земельна ділянка. Земельна ділянка була передана відповідачу без погодження позивачем меж ділянки. Тому передбачена законом процедура передачі земельної ділянки у власність була порушена. На переданій ділянці знаходяться технічні будови родини позивача, за будинком позивача залишено лише 0,04 га.

Позивач звертався з цього приводу до суду в порядку адміністративного судочинства, однак, Верховний Суд закрив провадження в справі № 305/1478/15-а, оскільки спір про цивільне право належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на ці обставини, на порушення своїх цивільних (земельних) прав, на порушення процедури надання землі відповідачеві ОСОБА_3 , ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 116, 118, 125, 126, 152, 198 ЗК України, позивач ОСОБА_1 просив:

поновити пропущений строк на звернення до суду;

визнати незаконним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку, кадастровий номер :02:004:0035, площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 , та

скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку, кадастровий номер :02:004:0035, площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 , номер запису про право власності (в державному реєстрі прав) 8622374 від 05.02.2015.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Рахівського районного суду від 10.03.2020 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності щодо обставин, які мають значення в справі, зокрема, щодо: належності батькові позивача земельної ділянки площею 14,84 га; наявності у позивача прав щодо всієї земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , а відтак із недоведеності факту порушення цивільних (земельних) прав позивача.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне. Доводи скарги зводяться до таких.

Суддя Бліщ О.Б., яка розглядала справу, була упередженою щодо позивача та некомпетентною, оскільки саме вона спочатку розглядала в порядку адміністративного судочинства справу № 305/1478/15-а і вирішила її з порушенням норм процесуального права, що призвело до закриття провадження в справі. Тому суддя підлягала відводу, позивач такий відвід заявляв, але відвід був відхилений.

Стосовно висновків суду про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог, то спірна земельна ділянка була передана відповідачу ОСОБА_3 незаконно, з порушенням передбаченої законом процедури, оскільки сторонній особі була передана земельна ділянка, на якій знаходяться технічні будівлі позивача.

Суд не відобразив у рішенні те, що між покійним батьком позивача та відповідачем була суперечка за приватизовану відповідачем земельну ділянку. Відповідач намагався силою самовільно захопити землю, здійснив напад на батька позивача, за що був засуджений. Доводи позивача були проігноровані.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01.12.2021 залучено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до участі в справі як правонаступника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заслухавши доповідь судді, взявши до уваги, що позивач ОСОБА_1 про розгляд справи в апеляційному суді повідомлявся за наданою ним суду адресою місця проживання: АДРЕСА_3 , про розгляд апеляційним судом справи був обізнаний і подав заяву від 14.12.2020 про розгляд справи за його відсутності, про зміну свого місця проживання чи перебування суд не повідомляв, судові повістки поверталися до суду з відмітками органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», «виїхав», «не проживає», у жодне судове засідання до апеляційного суду не з`явився (а.с. 2, 86, 98, 113, 124, 126, 172, 175 та ін.), тому вважається, що будучи повідомленим про час і місце розгляду справи не з`явився до суду без поважних причин (ст. 131 ч.ч. 1, 3 ЦПК України), розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах вимог, заявлених позивачем із відповідних підстав, а суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог і підстав позову, заявлених у суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права, якщо не вказано інше, в редакції, що була чинною станом на 05.02.2015 день видачі оспореного свідоцтва та державної реєстрації права власності на земельну ділянку), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 5 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача та обов`язок такого конкретного відповідача відповідати за пред`явленим до нього позовом, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси за загальним правилом у спосіб, визначений законом або договором.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав до суду може звернутися саме особа, права якої порушені, і не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, а також за відповідних умов з вимогами, задоволення яких виходячи з обставин справи може забезпечити ефективний захист права (інтересу), при цьому, такий визначений судом інший ефективний спосіб захисту права не повинен суперечити закону. Правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

За приписами положень ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, 182, 316, 317, 319, 325, 373 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 81, 90, 95, 116, 118, 123, 125, 126 ЗК України, інших пов`язаних норм законодавства, право власності на землю та право землекористування набуваються громадянами та реалізуються державою, органами місцевого самоврядування відповідно до закону; право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності виникає внаслідок прийняття уповноваженим органом відповідного рішення, в порядку її відведення, після державної реєстрації та документального оформлення речового права на земельну ділянку. Так само ці питання регулюються нормами ЦК України і ЗК України в редакції, чинній на час пред`явлення позову.

Аналогічно в розумінні надання ділянки із земель державної або комунальної власності у власність або користування уповноваженим органом в порядку відведення, набуття відповідного права громадянином, документального оформлення відповідного права ці питання регулювалися й законодавством, що на відповідний час діяло раніше (ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14 Закону України «Про власність», ст.ст. 3, 6, 7, 17, 19, 22-24 ЗК України (1990 р.), інше законодавство).

У зв`язку з набуттям у власність житлового будинку, розміщеного на відповідній земельній ділянці, конкретно визначене земельне право (право набуття у власність або право користування частиною прилеглої до будинку земельної ділянки із конкретно визначеними параметрами) за приписами закону, чинного станом на 31.03.2013 (день відкриття спадщини після смерті батька позивача ОСОБА_1 ) не набувається «автоматично»:

норми ст. 120 ЗК України передбачають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти; до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч. 1);

якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2);

у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4);

за ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1);

розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків) (ч. 2).

Правомірність набуття права приватної власності на землю презюмується, саме набуте та оформлене у законний спосіб на конкретно визначену і відведену з конкретними лінійними параметрами земельну ділянку право власності або право користування підлягає захисту: суміжні землевласники та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав один одного; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності на землю (права землекористування) чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності, іншого речового права на майно або обмежена у їх здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; власник земельної ділянки, землекористувач управі вимагати захисту свого права від порушень включно з тими, що не тягнуть позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, скасування, визнання незаконним рішення уповноваженого органу про надання у власність чи в користування земельної ділянки, визнання недійсними правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки, скасування державної реєстрації речового права щодо земельної ділянки (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 21, 321, 378, 386, 391, 393, 395, 396 ЦК України, ст.ст. 103, 152, 153, 155 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній станом на 05.02.2015 і на час пред`явлення позову).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що успадкував за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , до смерті батька проживав разом із ним і вів спільне господарство. Покійному батькові позивача належала та була закріплена за будинком земельна ділянка площею 14,84 га, що підтверджується генеральним планом забудови від 20.12.1954. Виділивши у 2014 році ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 міський голова ОСОБА_4 позбавив позивача права власності на цю земельну ділянку. Відповідач не повідомив орган місцевого самоврядування про те, в чиєму користуванні раніше перебувала земельна ділянка. Межі земельної ділянки, що передавалася відповідачу, з позивачем не погоджувалися. Відтак установлена законом процедура передачі земельної ділянки у власність відповідачу була порушена, що тягне визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та державної реєстрації права власності на неї.

На підтвердження своїх вимог позивач ОСОБА_1 надав суду копії:

Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на його ім`я у спадковій справі № 150/2014 державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. 22.07.2014 за реєстровим № 1-740, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканець АДРЕСА_1 , спадкове майно складається з 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2 з належними до нього сараєм Б, вбиральнею В, гаражем Г (а.с. 6) та

витягу зі Спадкового реєстру від 22.07.2014 № 37934915 про реєстрацію вказаного Свідоцтва (а.с. 7);

витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2014 № 24547623 про реєстрацію цим днем за ним права власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі вказаного Свідоцтва (а.с. 8);

аркуша Генерального плану (схеми) м. Рахова станом на 20.12.1954, ділянка АДРЕСА_4 , власники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зі схематичним зображенням земельної ділянки та розташованих на ній житлового будинку А, сараю Б і вбиральні В, загальна площа земельної ділянки 1484 кв. м, з яких під будівлями 165 кв. м, під двором 264 кв. м, під городом 1055 кв. м (а.с. 10);

витягу з рішення 62-ї сесії 6-го скликання Рахівської міської ради від 18.12.2014 № 767, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 9);

постанови Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 305/1478/15-а за позовом ОСОБА_1 до голови Рахівської міської ради Думина Ярослава Васильовича та ОСОБА_3 про визнання рішення міської ради недійсним, якою постанову Рахівського районного суду від 15.10.2015 і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2016 скасовано, провадження в справі закрито, оскільки такий спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства (а.с. 11-13).

Інші докази на підтвердження доводів позову та обґрунтованості позовних вимог позивачем суду не надавалися.

З наданого суду першої інстанції ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області письмового пояснення (вих. № 9-7-0.72-8961/2-19 від 27.11.2019, а.с. 36-44) та доданих до нього Висновку Управління Держземагентства у Рахівському районі Закарпатської області від 05.12.2014 № 28-706-0.4-8417/2-14 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 (а.с. 45), плану погодження меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_3 (а.с. 46), і листа Відділу у Рахівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 12.11.2019 № 547/410-19-0.25 (а.с. 47-48), копії яких були направлені учасникам процесу (а.с. 49), випливає, що:

рішенням Рахівської міської ради від 11.10.2013 № 576 було надано мешканцю АДРЕСА_1 ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

рішенням Рахівської міської ради від 11.11.2014 № 753 було погоджено межі земельної ділянки згідно проекту землеустрою без погодження із дворогосподарством сім`ї ОСОБА_8 ;

на земельній ділянці, передбаченій для відведення ОСОБА_3 , розташовані будівлі та споруди (житловий будинок), право власності на які оформлене у 2009 році;

по лінії від Д до А вказана межа земельної ділянки із «землями померлого ОСОБА_1 », по лінії від Г до Д вказана межа земельної ділянки із землями «загального користування (проектна дорога)».

Суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав заяву від 27.12.2019 якою просив розглянути справу за його відсутності, на підставі наявних матеріалів (а.с. 58).

На час вирішення справи судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 не надав суду ані копію Свідоцтва про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку, кадастровий номер :02:004:0035, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , ані докази та реквізити державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_3 , що їх оспорив. Сформулювавши відповідним чином предмет позову, позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів існування цього предмета як такого.

Зважаючи на характер справи і предмет позову, виконуючи завдання цивільного судочинства та порядком перевірки доводів сторін, з`ясування предмета і обставин справи, сприяння сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків (ст. 2 ч. 1, ст. 12 ч. 5, ст. 81 ч. 7, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5 ЦПК України), апеляційний суд:

отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.12.2020 № 237750115, яка містить дані про:

державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :02:004:0035, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 і призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі здійснено 08.12.2014 Управлінням Держземагентства у Рахівському районі;

право власності на земельну ділянку зареєстроване на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: 33193753, виданого 05.02.2015 державним реєстратором Делятинчуком А.І.;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36, номер запису про право власності 8622374 (а.с. 128-130);

на підставі ухвали апеляційного суду від 21.10.2020 про витребування доказів Рахівська райдержадміністрація при листі від 05.02.2021 № 120/01.1-22 надіслала суду копію реєстраційної справи № 36, у якій, серед іншого, містяться:

витяг із Державного земельного кадастру від 08.12.2014 № НВ-014 щодо реєстрації в кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0035, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 152-154);

Свідоцтво про право власності, видане 05.02.2015 державним реєстратором Делятинчуком А.І. на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :02:004:0035, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 і призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 162);

Витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2015 № 33193982 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :02:004:0035, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36, номер запису про право власності 8622374 (а.с. 163).

Листом від 09.02.2021 № 305/1877/19/2875/2021 апеляційний суд повідомив усіх учасників справи про надходження до справи нових документів та роз`ясним право ознайомитись із ними (а.с. 167, 171, 173).

У процесі вирішення питання про залучення до участі в справі правонаступника відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ухвалою апеляційного суду від 01.12.2021 встановлено, що всю спадщину за ОСОБА_3 прийняла його дружина, яка пережила, ОСОБА_2 .

У справі відсутні будь-які рішення органів місцевого самоврядування чи інших уповноважених суб`єктів про надання позивачу ОСОБА_1 або його попередникам земельної ділянки у власність або в користування по АДРЕСА_2 . Наданий позивачем аркуш Генерального плану (схеми) м. Рахова станом на 20.12.1954 щодо ділянки АДРЕСА_4 не є правовстановлюючим документом щодо права на земельну ділянку та попри те, що є частиною інвентаризаційних матеріалів і відображає фактичне користування земельною ділянкою площею 1484 кв м. (0,1484 га) на цю дату та фіксує певні будівлі та споруди на цій ділянці, у справі відсутні дані про відведення земельної ділянки з конкретними лінійними параметрами (площа, конфігурація, межі), а також актуальні дані щодо відповідних параметрів земельної ділянки на час виникнення спору в справі, що розглядається.

Натомість вже станом в усякому разі на 08.12.2014 земельна ділянка площею 0,1 га з кадастровим номером :02:004:0035 за адресою: АДРЕСА_2 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) була сформована як об`єкт цивільних прав і була зареєстрована в Державному земельному кадастрі (ст.ст. 79-1, 193, 202 ЗК України, інші норми законодавства). За обставинами справи, ця земельна ділянка є частиною ділянки, що знаходилася на АДРЕСА_1 і площа якої станом на 20.12.1954 була зафіксована у 1484 кв. м, на ній знаходяться будівлі та споруди, право власності на які за життя, як убачається з наявних матеріалів, було оформлене за ОСОБА_3 .

Рішення Рахівської міської ради від 18.12.2014 № 767 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки наразі є чинним і обов`язковим для виконання (ст.ст. 140, 173, 144 Конституції України, ст.ст. 59, 71, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Окрім цього, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є спадкоємцем 1/3 частки в майні, що належало його батькові ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, житлового будинку АДРЕСА_2 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Вже лише ця обставина виключає наявність у позивача підстав претендувати на всю земельну ділянку, що первісно належала до будинку АДРЕСА_1 , а всі питання, що можуть пов`язуватися з правами відповідача на вказану земельну ділянку, повинні виходячи з вимог ст. 120 ЗК України та інших норм законодавства вирішуватися зважаючи на цю обставину. Тобто, до позивача перейшло саме право користування земельною ділянкою, яка раніше була в користуванні попередніх власників будинку і саме в тих межах, що були визначені для попередніх землекористувачів, якщо таке користування було належним чином оформлене, а також з урахуванням частки позивача в спадщині. Позивач цього взагалі не враховував і відповідним чином свій позов не обґрунтовував.

Серед підстав позову ОСОБА_1 вказував, що його батькові належала земельна ділянка площею 14,84 га, на переданій відповідачу ОСОБА_3 земельній ділянці знаходяться технічні будови родини позивача, а за будинком позивача було залишено лише 0,04 га. Безвідносно до того, що факт надання у власність чи в користування в порядку відведення земельної ділянки з конкретними параметрами батькові позивача не можна визнати доведеним, а вказівку на «14,84 га» можна кваліфікувати як помилку, позаяк є певні дані щодо земельної ділянки площею 0,1484 га, конкретні факти і обставини (наявність будівель і споруд, їх розташування в межах певної земельної ділянки (ділянок), лінійні параметри земельних ділянок в разі утворення таких із ділянки, що існувала раніше, взаємне розташування земельних ділянок тощо) є предметом доказування.

Попри те, що наявність у справі фрагмента Генерального плану (схеми) м. Рахова станом на 20.12.1954, витягу з Державного земельного кадастру від 08.12.2014 № НВ-014, матеріалів реєстраційної справи № 36, інших документів може певним чином ілюструвати доводи позивача, з`ясування таких обставин потребує спеціальних знань у галузі науки, техніки, інженерного забезпечення землеустрою, розташування об`єктів нерухомості, будівництва, у зв`язку з чим належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо розташування будівель і споруд в межах певної земельної ділянки (ділянок), розташування, лінійних параметрів земельних ділянок тощо є висновок судової інженерно-технічної експертизи (земельно-технічної, будівельно-технічної або такої, що містить елементи обох цих експертиз) (ст. 76 ч. 1, ч. 2 п. 2, ст.ст. 77-80, 102 ЦПК України).

Самі по собі документи, на які посилався позивач та інші наявні в справі, не є достатніми і належними доказами та можуть за відповідних умов враховуватися у сукупності з іншими доказами, що підлягають оцінці судом. При цьому, апеляційний суд зауважує, що і обґрунтування позову щодо фактичних обставин є некоректним. Так, якщо прийняти, що до будинку АДРЕСА_1 належала земельна ділянка площею 0,1484 га, з якої відповідачу ОСОБА_3 за життя була надана у власність земельна ділянка площею 0,1 га, то решта площі ділянки склала 0,0484 га, а не 0,04 га, як на це вказує позивач, якщо ж 0,0084 га були виділені для проїзду до будинку АДРЕСА_1 , то конкретні дані щодо цього в справі відсутні і позивач докази з цього приводу не подавав. Під час розгляду справи судом першої інстанції питання про судову експертизу позивачем не ставилося і не вирішувалося, на стадії апеляційного розгляду справи таке питання ним теж не ініціювалося.

Розпорядившись належними йому правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_1 вважаючи подані ним докази і документи достатніми для задоволення позову не діяв у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом, з метою належного доказування позову. Позивач не довів належними і допустимими доказами обставин, що підлягають доказуванню. За таких умов доводи позову щодо належності спадкодавцеві позивача земельної ділянки, наявності у позивача оформленого права власності чи права користування конкретно визначеною земельною ділянкою, щодо порушення виділенням земельної ділянки ОСОБА_3 такого цивільного (земельного) права позивача, в тому числі, внаслідок розташування на виділеній земельні ділянці будівель і споруд, належних позивачу, а відтак, і про незаконність із цих підстав оформлення права власності ОСОБА_3 за його життя на землю, ґрунтуються на припущеннях. Не довівши наявності в нього належних прав на конкретну земельну ділянку та факту порушення цих прав позивач із наведених ним підстав не має права вимоги щодо позбавлення відповідача права на земельну ділянку, і, відповідно, права вимоги про визнання недійсними, скасування правовстановлюючих документів відповідача на земельну ділянку та державної реєстрації права власності на неї безвідносно до того, вважає позивач такі документи і дії законними, чи ні.

Питання наявності чи відсутності спорів чи конфліктів між покійним батьком позивача та відповідачем щодо прав на земельну ділянку не мають правового значення в справі, що розглядається і, крім того, не слугувати підставами позову та бездоказові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 заявляв 18.11.2019 відвід судді Бліщ О.Б. із тих підстав, що він раніше пред`являв адміністративний позов до голови Рахівської міської ради Думина Я.В. та ОСОБА_3 про визнання рішення міської ради недійсним (справа № 305/1478/15-а) і рішення Рахівського районного суду від 15.10.2015 про відмову в позові, яке було ухвалене суддею Бліщ О.Б., було скасовано постановою Верховного Суду від 19.09.2018, а провадження в справі закрито, оскільки такий спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Тому вважав, що суддя є упередженою в справі та проявила некомпетентність і неуважність під час вирішення справи № 305/1478/15-а (а.с. провадження № 2-ві/305/12/19).

Ухвалою Рахівського районного суду від 02.12.2019, постановленою суддею Бліщ О.Б., провадження в справі зупинено до вирішення іншим суддею заяви позивача ОСОБА_1 про відвід, що його головуюча в справі вважала невмотивованим і необґрунтованим (а.с. 2-3 провадження № 2-ві/305/12/19).

Ухвалою Рахівського районного суду від 04.12.2019, постановленою суддею Марусяк М.О., у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Бліщ О.Б. відмовлено внаслідок її невмотивованості (а.с. 51-52, а.с. 6-73 провадження № 2-ві/305/12/19).

Суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді; незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу; відвід повинен бути вмотивованим (ст. 36 ч. 1 п. 5, ч. 4, ст. 39 ч. 3 ЦПК України).

Судом першої інстанції питання про відвід вирішене правильно, позаяк належного обґрунтування щодо упередженості головуючої в справі, а також доказів на підтвердження такого обґрунтування суду не було надано. Сам по собі факт розгляду суддею справи в порядку адміністративного судочинства, рішення в якій хоча б і було скасовано, а провадження в справі закрито, за відсутності конкретних даних, які б обґрунтовано підтверджували позицію ініціатора відводу, не є належною і достатньою підставою для відводу судді в іншій справі, яка розглядається за правилами іншого судочинства. Апеляція позивача ОСОБА_1 не дає підстав для іншого висновку.

Виходячи з викладеного, позивач ОСОБА_1 не обґрунтував і не довів у належний процесуальний спосіб факту порушення свого права на землю та підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_3 за його життя права власності на призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0035, площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи апеляції правильності висновку суду першої інстанції про необґрунтованість і недоведеність позову не спростовують, суд не мав передбачених законом підстав для задоволення бездоказового позову та позбавлення відповідача ОСОБА_3 за його життя права власності на земельну ділянку, немає підстав для позбавлення такого права спадкоємця відповідача ОСОБА_2 і апеляційний суд. Правомірність набуття свого часу ОСОБА_3 права власності на землю не спростована, це право підлягає захисту. Певні прогалини, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, видалось можливим усунути на стадії апеляційного розгляду справи.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рахівського районного суду від 10 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 8 липня 2022 року.

Судді