Справа № 462/5989/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2022 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Іванюк І.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.08.2015 року по 08.08.2016 рік у сумі 61200,00 грн. та понесені судові витрати у сумі 5000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він 05.12.1984 року був прийнятий на посаду водія автомобіля в механічні майстерні у Львівську дільницю енергопостачання, а з 18.04.2006 року працював на посаді водія автотранспортних засобів ВП «Львівська дистанція електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якої є Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця». Відповідно до п.1.6 наказу № 976 від 31.12.2013 року «Про перегляд доплат працівникам дистанції» на нього за його згодою було покладено виконання обов`язків машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду та встановлено доплату за суміщення професії в розмірі 25% його годинної тарифної ставки та фактично відпрацьований час. Наказом № 46ос від 08.07.2015 року «Про припинення трудового контракту» його було звільнено з посади водія автотранспортних засобів з 08.07.2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, однак при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку відповідно до положень ст.116 КЗпП України. Так, розмір його окладу становив 4600,00 грн., також йому повинні були доплачувати надбавку за суміщення професій - 25 % погодинної ставки машиніста автовишки, але цієї надбавки йому не нараховували, чим занизили його заробітну плату щонайменше на 500,00 грн. в період з січня по червень 2015 року. Також, на день його звільнення із роботи роботодавець не виплатив йому щонайменше 3000,00 грн. надбавки за виконання посадових обов`язків механіка автовишки. Тому із врахуванням наведеного вважає, що має право на стягнення із відповідача 61200,00 грн. середньомісячного заробітну за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.08.2015 року по 08.08.2016 року (12 місяців). Просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 22.09.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/сторін.

23.11.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він проти позовних вимог заперечив. Вважає їх необґрунтованими, оскільки позивач зазначає, що з ним не в повній мірі проведено розрахунок при звільненні та вимагає стягнути з Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.08.2015 року по 08.08.2016 року, однак між позивачем та відповідачем трудові відносини було припинено 08.07.2015 року, що підтверджується наказом № 46ос від 08.07.2015 року. Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже, відповідач провів з позивачем повний розрахунок ще 08.07.2015 року, про що письмово повідомив його розрахунковим листком за липень 2015 року. Тобто розрахунок, здійснений 08.07.2015 року, не може входити чи охоплювати період з 08.08.2015 року по 08.08.2016 року. Стягнення середнього заробітку за невірно визначений позивачем період часу не співвідноситься та більше того суперечить ст. 116 КЗпП України. З приводу невиплати позивачу надбавки за суміщення професій у розмірі 25% погодинної ставки машиніста автовишки в період з січня по червень 2015 року зазначив, що дійсно наказом начальника Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання» від 14.06.2013 № 384 на водія автотранспортних засобів дистанційної майстерні ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків машиніста автовишки та автогідроприймача 5 розряду зі встановленням йому доплати за суміщення професій машиніста автовишки та автогідроприймача 5 розряду у розмірі 25% годинної тарифної ставки за фактично відпрацьований час з 14.06.2013 року. Пунктом 4 цього ж наказу начальника дистанційної майстерні ОСОБА_2 зобов`язано забезпечити облік обсягу виконуваних робіт по суміщенню професії машиніста автовишки та автогідроприймача. Так, надбавка за суміщення професії машиніста автовишки та автогідроприймача 5 розряду у розмірі 25% за кодом 90 «клас кваліфікації» ОСОБА_1 була виплачена в у період виконання ним відповідних робіт, а саме: за червень 2013 (80,00 год) у розмірі 239,40 грн., за липень 2013 (104,75 год) у розмірі 313,46 грн., за серпень 2013 (134,25 год) у розмірі 421,88 грн., за вересень 2013 (87,00 год) у розмірі 273,40 грн., за жовтень 2013 (153,00 год) у розмірі 480,80 грн., за листопад 2013 (160,00 год) у розмірі 502,80 грн., за грудень 2013 (137,75 год) у розмірі 432,88 грн., залічень 2014, за лютий 2014 (97,75 год) у розмірі 322,58 грн., за березень 2014 (138 год) у розмірі 455,40 грн., за квітень 2014 (160,25 год) у розмірі 528,83 грн., за травень 2014 (152,00 год) у розмірі 501,60 грн., за червень 2014 (81,25 год.) у розмірі 268,13 грн., за липень 2014 (137,75 год) у розмірі 454,58 грн,, за серпень 2014 (123,75 год) у розмірі 408,38 грн., за вересень 2014 (148,50 год) у розмірі 490,05 грн., за жовтень 2014 (162,50 год) у розмірі 536,25 грн., за листопад 2014 (139,00 год) у розмірі 458,70 грн., за грудень 2014 (131,00 год) у розмірі 432,30 грн., за січень 2015 (105,00 год) у розмірі 346,50 гри., за лютий 2015 (132,00 год) у розмірі 435,60 грн, за березень 2015 (154,25 год) у розмірі 509,03 грн., за квітень 2015 (153,25 год) у розмірі 505,73 грн., за травень 2015 (115,50 год) у розмірі 381,15 грн., за червень 2015 (146,00 год) у розмірі 481,80 грн., за липень 2015 (32,75 год) у розмірі 108,08 грн., що підтверджується розрахунками заробітної плати. У серпні 2014 року, квітні 2015 року, травні 2015 року та червні 2015 року ОСОБА_1 не виконував таку роботу, що стверджується доповідними записками від 27.08.2014 року, 28.04.2015 року, 26.05.2015 року та від 30.06.2015 року відповідно. Отже, відповідач в повному обсязі здійснив усі нарахування та виплатив позивачу надбавки за суміщення професії машиніста автовишки та автогідроприймача 5 розряду у розмірі 25% годинної тарифної ставки за фактично відпрацьований час з 14.06.2013 року. Також позивач безпідставно стверджує, що на день його звільнення роботодавець помилково не виплатив йому щонайменше 3000,00 грн. надбавки за виконання посадових обов`язків механіка автовишки, оскільки жодним наказом по підприємству на ОСОБА_1 не покладалося виконання обов`язку механіка автовишки, а відтак і не встановлювалась додаткова надбавка за таку роботу. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 05.12.1984 року був прийнятий на посаду водія автомобіля в Львівську дільницю енергопостачання в механічні майстерні, а з 18.04.2006 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця».

Наказом № 46ос від 08.07.2015 року ОСОБА_1 звільнений з роботи з посади водія автотранспортних засобів 1 класу з 08.07.2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників із виплатою йому грошової компенсації за 50 днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 1 середньомісячного заробітку /а.с. 15/.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.02.2016 року у справі № 462/4950/15-ц, яке постановою Верховного Суду від 20.06.2018 року залишене без змін у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (треті особи: виконуючий обов`язки начальника Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» Короляк Володимир Васильович, Первинна профспілкова організація Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», Дорожній комітет профспілкової організації Львівської залізниці) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - відмовлено за безпідставністю і необґрунтованістю, а отже відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

Також судом встановлено, що згідно з наказом начальника Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця» від 14.06.2013 № 384 в штатний розпис введено 0,28 посади машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду, та за згоди водія автотранспортних засобів дистанційної майстерні ОСОБА_1 покладено на нього виконання цих обов`язків зі встановленням доплати за суміщення професії у розмірі 25% годинної тарифної ставки за фактично відпрацьований час з 14.06.2013 року. Пунктом 4 цього ж наказу начальника дистанційної майстерні ОСОБА_2 зобов`язано забезпечити облік обсягу виконуваних робіт по суміщенню професії машиніста автовишки та автогідроприймача.

Надалі п.1.6 наказу № 976 від 31.12.2013 року «Про перегляд доплат працівникам дистанції» на позивача за його згодою було покладено виконання обов`язків машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду та встановлено доплату за суміщення професії в розмірі 25% його годинної тарифної ставки та фактично відпрацьований час. Начальника дистанційної майстерні ОСОБА_2 та начальника району контактної мережі станції Красне ОСОБА_3 зобов`язано забезпечити облік обсягу виконуваних робіт по суміщенню професії. Дані обставини встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.02.2016 року у справі № 462/4950/15-ц, а тому, відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню.

Згідно з долученими відповідачем виписками та розрахунками заробітної плати позивача, вбачається, що надбавка за суміщення професії машиніста автовишки та автогідроприймача 5 розряду у розмірі 25% за кодом 90 «клас кваліфікації» ОСОБА_1 була виплачена за червень 2013 (80,00 год) у розмірі 239,40 грн., за липень 2013 (104,75 год) у розмірі 313,46 грн., за серпень 2013 (134,25 год) у розмірі 421,88 грн., за вересень 2013 (87,00 год) у розмірі 273,40 грн., за жовтень 2013 (153,00 год) у розмірі 480,80 грн., за листопад 2013 (160,00 год) у розмірі 502,80 грн., за грудень 2013 (137,75 год) у розмірі 432,88 грн., залічень 2014, за лютий 2014 (97,75 год) у розмірі 322,58 грн., за березень 2014 (138 год) у розмірі 455,40 грн., за квітень 2014 (160,25 год) у розмірі 528,83 грн., за травень 2014 (152,00 год) у розмірі 501,60 грн., за червень 2014 (81,25 год.) у розмірі 268,13 грн., за липень 2014 (137,75 год) у розмірі 454,58 грн,, за серпень 2014 (123,75 год) у розмірі 408,38 грн., за вересень 2014 (148,50 год) у розмірі 490,05 грн., за жовтень 2014 (162,50 год) у розмірі 536,25 грн., за листопад 2014 (139,00 год) у розмірі 458,70 грн., за грудень 2014 (131,00 год) у розмірі 432,30 грн., за січень 2015 (105,00 год) у розмірі 346,50 гри., за лютий 2015 (132,00 год) у розмірі 435,60 грн, за березень 2015 (154,25 год) у розмірі 509,03 грн., за квітень 2015 (153,25 год) у розмірі 505,73 грн., за травень 2015 (115,50 год) у розмірі 381,15 грн., за червень 2015 (146,00 год) у розмірі 481,80 грн., за липень 2015 (32,75 год) у розмірі 108,08 грн.

Як вбачається із доповідних записок від 27.08.2014 року, від 28.04.2015 року, від 26.05.2015 року, від 30.06.2015 року, у період серпень 2014 року та з квітня 2015 року по червень 2015 року ОСОБА_1 не виконував роботу машиніста автовишки та автогідроприймача 5 розряду.

Із долученого позивачем розрахункового листа за липень 2015 року вбачається, що 08.07.2015 року йому виплачено всі суми, які належали йому від підприємства в день звільнення, про що його письмово повідомлено /а.с. 14/.

За наведеного, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідачем на день звільнення не було проведено з ним повного розрахунку, оскільки жодних доказів на підтвердження цього ним не надано.

Також, суд не приймає до уваги пояснення позивача про те, що на день звільнення роботодавець не виплатив йому щонайменше 3000,00 грн. надбавки за виконання посадових обов`язків механіка автовишки, оскільки ним не надано жодного доказу, з якого б вбачалося він виконував саме обов`язки механіка автовишки та у зв`язку із цим йому встановлювалась додаткова надбавка, що також заперечується відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач станом на день звільнення ОСОБА_1 - 08.07.2015 року провів із ним повний розрахунок згідно із вимогами ст. 116 КЗпП України. Від так в задоволенні позову про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.08.2015 року по 08.08.2016 року у сумі 61200 грн. 00 коп. слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Водночас суд звертає увагу і на те, що позивач звернувся з вказаним позовом з пропуском строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки.

Стаття 234 КЗпП передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р.

Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз`яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Отже, для встановлення початку перебігу тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В даному випадку остаточний розрахунок з позивачем проведений 08.07.2015 року, про що його повідомлено розрахунковим листом за липень 2015 року, до суду ж він звернувся лише 17.08.2021 року, однак поважних причин пропуску строку звернення до суду, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, не навів.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити, понесені позивачем судові витрати слід покласти на нього.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

При цьому, у відповідності до вимог п.3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач: Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», , місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1.

Суддя Іванюк І.Д.