Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2520/21
Номер провадження2/711/1756/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Кондрацької Н.М.

при секретарі Мелещенко О.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кирмана В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання рішень та дій відповідача незаконними, про виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в :

До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Черкаської міської ради про визнання рішень та дій відповідача незаконними, про виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та відшкодування шкоди.

В уточненій позовінй заяві від 30.04.2021 просив визнати незаконними (протиправними) дії та бездіяльність Черкаської міської ради, які полягають у нанесенні майнової шкоди, а саме, завдання збитків на суму вартості протиправно й довготривалого ненаданого жилого приміщення - за рахунок довготривалого невиконання міською радою норм житлового законодавства, а саме, частини першої статті 46 Житлового кодексу УРСР, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанови Черкаського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі № 711/2309/19, виконавчого провадження від 21.09.2020 року за виконавчим листом № 711/2309/19, та які стосуються забезпечення житлом шляхом позачергового надання жилого приміщення для постійного проживання позивача, як особи з інвалідністю внаслідок війни, із урахуванням членів його сім`ї (дружини); визнати за ним право на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, та на відшкодування збитків за безпідставно не отримане жиле приміщення - у визначеному розмірі зазначеної компенсації; визнати розрахунок грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення таким, що виконаний відповідно до постанови КМУ № 728 від 02.09.2015 року, а результат розрахунку компенсації, а саме, 1 061456, 4 грн., завданим збитком, що підлягає відшкодуванню (виплаті); відшкодувати завдану майнову шкоду, а саме, збитки на суму вартості (грошової компенсації) протиправно й довготривало ненаданого жилого приміщення - шляхом стягнення з Черкаської міської ради коштів у розмірі грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, а саме, у розмірі 1 061 456,4 грн.; визнати дії та бездіяльність Черкаської міської ради в частині невиконання законодавства України стосовно забезпечення жилим приміщенням позивача, як особи з інвалідністю внаслідок війни, і невиконання постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року - такими, що завдали позивачу моральну шкоду у вигляді душевних страждань, хвороб, та яка підлягає відшкодуванню; відшкодувати завдану моральну шкоду шляхом стягнення з Черкаської міської ради на користь позивача грошової компенсації за моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.; ухвалюючи рішення про стягнення коштів з Черкаської міської ради (за майнову шкоду у розмірі грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, грошової компенсації за моральну шкоду), зазначити наслідки несвоєчасної виплати міською радою грошової компенсації з посиланням на Закон України «Про гарантії держави за виконання судових рішень», згідно з яким нараховується пеня у розмірі 3 % річних. Звільнити позивача від сплати судового збору на підставі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни (інваліда війни) від 12.07.2011 року серія НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 03.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та призначене підготовче засідання.

Представник відповідача скористався своїм правом та 18.06.2021 надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якій зазначив, що фактично позовні вимоги (уточнені вимоги) ОСОБА_1 зводяться до зміни способу і порядку виконання рішення суду у справі № 711/2309/19 та компенсації з міського бюджету в сумі 1 061 456.40 грн.

Проаналізувавши описово-мотивувальну частину позовної заяви та позовної заяви (уточненої) та позовні вимоги ОСОБА_3 вважає, що вони не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

В розділі VI позовної заяви (уточненої) ОСОБА_1 вважає, що йому завдано матеріальної шкоди (збитків) (грошової компенсації) на суму 1 061 456,40 грн. та в пунктах 2, 3, 4, 5 прохальної частини просить стягнути з ЧМР зазначену суму. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України - Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З контексту норми ст. 22 ЦК України слідує, що в даному випадку ЧМР будь-яких збитків (матеріальної шкоди) ОСОБА_1 зі сторони Відповідача не нанесено.

В описово-мотивувальній частині позовної заяви та пунктах 3, 4, 5 прохальної частини частини ОСОБА_1 просить стягнути суму 1 061 456,40 грн. як компенсацію. Таке поняття як «компенсація» не передбачена ЦК України. За своїм змістом поняття «компенсація» не є «збитками», що свідчить про те, що позивач не визначився в своїй правовій позиції. Щодо «грошової компенсації», то в даний час відсутній предмет спору між ОСОБА_1 та ЧМР, так як ОСОБА_1 не звертався з заявою на предмет виплати йому компенсації. До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України - «компенсація» не входить до способів захисту цивільних прав та інтересів.

В розділі VII позовної заяви (уточненої) та пункті 7 прохальної частини ОСОБА_1 просить стягнути з Відповідача на його суб`єктивну думку завдану йому моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн. При цьому, ним не надано жодних належних та допустимих доказів про отримання ним моральної шкоди.

Відповідно до Постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 по справі № 711/2309/19 з ЧМР на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду в сумі 16 000,00 грн., яка на даний час йому виплачена.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України - Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Будь-які інші підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, а тому заявлена до стягнення моральна шкода в сумі 400 000,00 грн. стягненню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України - Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до Постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 по справі №711/2309/19: відновлено становище, яке існувало до порушення - поставлено ОСОБА_1 на квартирний облік; зобов`язано ЧМР надати ОСОБА_1 житло, видано виконавчний лист, відкрито виконавче провадження; відшкодування моральної (немайнової) шкоди - виплачено ОСОБА_1 16 тис. грн. моральної шкоди.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Яжук С.С. звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з поданням (заявою) від 09.12.2020 № 13634 про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення суду у справі № 711/2309/19 від 11.08.2020 щодо стягнення з ЧМР компенсації в сумі 1 039 627,80 грн. на користь ОСОБА_1 .

Подання такої заяви державним виконавчем співвідноситься з пунктами 6 та 8 частини 2 ст. 16 ЦК України (способи захисту).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.03.2021 року по справі № 711/2309/19 (яка вступила в законну силу 05.04.2021 року) - У задоволенні подання (заяви) старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яжук С.С. про встановлення чи зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі №711/2309/19, - відмовлено, також роз`яснено право на апеляційне оскарження цієї ухвали.

Ні державний виконавець Яжук С.С.. ні ОСОБА_4 ухвалу від 11.03.2021 року в апеляційному порядку не оскаржили, відповідно з її мотивацією та висновками погодилися.

Таким чином судами загальної юрисдикції всіх рівнів розглянуті всі вимоги як ОСОБА_1 , так і представника ДВС Яжук С.С. в його інтересах, в т.ч. і у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України (способи захисту). Рішення судів вступили в законну силу.

Повторна подача ОСОБА_1 позовної заяви від 20.04.2021 року та позовної заяви (уточненої) від 30.04.2021 року за своєю суттю є вимогами про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення суду по справі № 711/2309/19, яка раніше подавалася державним виконавцем Яжук С.С., що є порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, де вказано: Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між судцями.

Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України - При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

В даному випадку ОСОБА_1 вимагаючи з ЧМР грошову компенсацію в сумі 1 061 456,40 грн., що не співвідноситься з Постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 по справі № 711/2309/19 в якій зазначено про надання житла, а не його компенсації порушує права громади міста Черкаси (жителів, лікарів, дітей, вчителів на отримання заробітньої плати, медикаментів, лікування, підручників, тощо.

Згідно з ч. 4 ст. 13 ЦК України - При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із довідкою Остерської квартирно-експлуатаційної частини Міністерства оборони України від 05.11.2004 № 123, ОСОБА_1 залишив окрему однокімнатну квартиру, загальною площею 14 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , своїй дочці - ОСОБА_5 , 1979 р.н.

Згідно поквартирної картки по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 20.10.2004, дружина ОСОБА_6 з 29.09.2004. Згідно з довідкою КП «ЧООБТІ» від 19.11.2004, зазначений об`єкт нерухомого майна - квартира, належала до 15.11.2004 на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ЧФ «Українська біржа нерухомості» від 24.09.1997№ 312-2.

15.11.2004 між позивачем ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Даний факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відчуживши даний об`єкт нерухомого майна, ОСОБА_1 ввів в оману комісію з житлових питань при виконавчому комітеті Черкаської міської ради та членів виконавчого комітету та незаконно скористався правом на взяття на квартирний облік при виконавчому комітеті Черкаської міської ради, як інваліда війни III групи, прирівняного до інваліда ВВв.

Вказані дії ОСОБА_1 щодо штучного погіршення своїх житлових умов (подвійне відчуження житла, а саме двох квартир в смт. Десна та м. Черкасах на користь доньки ОСОБА_5 ) підпадає під визначення cm. 35 ЖК УССР, де вказано - громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом обміну займаного жилого і приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку), а також громадяни, у яких потреба в поліпшенні житлових умов виникла внаслідок вилучення жилого приміщення, використовуваного для одержання нетрудових доходів, не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов.

Згідно законодавства, ОСОБА_1 , після того, коли вчинив спрямовані на створення в обхід закону права на отримання житла, мав право звернутись до уповноваженого органу з метою взяття останнього на облік лише у 2009 році, а не у 2005.

Статтею 34 ЖК УССР передбачені виключні підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов. Згідно пункту 5 даної статті, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності.

Згідно з п.п. 4, 5 п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов - які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного та громадського житлового приміщення в будинках державного та громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках та які проживають не менше п`яти років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності

Пунктом 18 зазначених Правил зазначено, що до заяви про взяття на квартирний облік, у необхідних випадках подається копія договору піднайму ішого приміщення в і будинку державного або громадського житлового фонду чи договору найму жилого приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу або в будинку (частині будинку), квартирі, що належить громадянину на праві приватної власності. Звернуто увагу суду, що при формуванні пакету документів та подачі відповідної заяви, позивачем не подано відповідно копії договору найму жилого приміщення в будинку житлово- будівельного кооперативу або в будинку (частині будинку), квартирі, що належить громадянину на праві приватної власності, оскільки ОСОБА_1 штучно погіршив свої житлові умови та навмисно відчужив квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь своєї дочки ОСОБА_5 .

За таких обставин вважають, що ОСОБА_1 не додержується моральних засад суспільства, так як попередньо двічі відчуживши житло на користь доньки, втретє за рахунок держави (місцевого бюджету) вимагає для себе значну грошову компенсацію з бюджету.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 178 ЦПК України просять в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання рішень та дій відповідача незаконними, про виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та відшкодування шкоди - відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив від 22.06.2021 позивач зазначає, що у Відзиві (від 17.06.2021 року) викладений аналіз позовної заяви від 20.04.2021 року і позовної заяви (уточненої) від 30.04.2021 року, та зазначено (як висновок), що позовні вимоги «не підлягають до задоволення».

Попередньо у Відзиві викладено про таке:

«Фактично позовні вимоги (уточнені вимоги) ОСОБА_1 зводяться до зміни способу і порядку виконання рішення суду у справі № 711/2309/19 та компенсації з міського бюджету в сумі 1 061 456, 40 грн»

Зазначене викладення не відповідає дійсності, адже: а) позовні вимоги обох позовних заяв однакові, тобто вимоги позовної заяви (уточненої) залишилися незмінними відносно позовної заяви від 20.04.2021 року, і тому зазначення «уточнені вимоги» не відповідає дійсності;

б) відповідачу вигідно заявляти про «зміни способу і порядку виконання рішення суду», бо про таку зміну прохав у Поданні (заяві) до суду державний виконавець, але суддя Позарецька не задовольнила Подання (посилаючись на позицію Верховного Суду у справі № 350/426/16-ц), і тоді «позовні вимоги (уточнені вимоги)» позовної заяви (уточненої) також не будуть задоволені судом; в) викладене у пункті б) означає, що відповідач покладає великі надії на попередні рішення судді Позарецької С. М., адже першим рішенням (від 05.03.2020, справа № 711/2309/19), явно упередженим (на користь відповідача, тобто місцевої влади) і незаконним (без застосування норм матеріального права), мені відмовлено у забезпеченні житлом у спосіб (шляхом) надання жилого приміщення, а другим (Ухвала від 11.03.2021 року, справа № 711/2309/19) - також відмовлено у забезпеченні житлом шляхом виплати компенсації за належне для отримання жиле приміщення; г) незаконне рішення від 05.03.2020 року (справа № 711/2309/19) скасовано судом апеляційної інстанції, причому Постанова апеляційного суду від 22.07.2020 року у касаційному порядку визнана Верховним Судом (Постанова ВС від 23.11.2020, справа № 711/2309/19-д) такою, що прийнята з дотриманням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права;

д) Ухвалу суду від 11 березня 2021 року постановлено без звернення уваги на той факт, що державний виконавець не вживає належних заходів щодо арешту кошів (іншого майна) на суму вартості належного для отримання жилого приміщення, посилаючись при цьому на власне розуміння статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», без звернення уваги на позицію Верховного Суду від 26 вересня 2020 року у справі № 924/315/17, відповідно суддя Позарецька С. М. (як і державний виконавець) повторно захистила місцеву владу від законних вимог позивача (стягувача); суддя Позарецька С. М. взагалі не мала морального права розглядати Подання (заяву) державного виконавця від 09.12.2020 року, адже її перше рішення є упередженим (на користь відповідача), упередженість була відчутна у підготовчому засіданні, призначеному на 16.02.2021 року, та у подальшому вплинула на прийняття рішення у формі Ухвали від 11.03.2021 року;

Подання (заява) повинно розглядатися судом у десятиденний строк з дня його надходження, з повідомленням учасників справи. Попри зазначений строк, Подання призначено до розгляду запізно - на 16.02.2021 року, чим порушено вимоги частини 2 ст. 435 ЦПК України. 16 лютого в судове засідання прибув тільки стягувач, відповідно розгляд Подання перенесено на 11.03.2021 року. При визначенні дати перенесення суд взяв до уваги клопотання не тільки боржника, а й виконкому та департаменту ЖКК Черкаської міської ради (які не є учасниками справи), при цьому суд врахував можливу завантаженість представників за довіреністю, зокрема Чернявського та Кирмана. Передбачав, що суд залишить Подання без задоволення, але наполягав на проведенні засідання, оскільки міська рада має значний за чисельністю департамент правового забезпечення, однак, суд думку ОСОБА_1 не врахував. Наполягав, бо впевнений - боржник свідомо затягує розгляд Подання. Тактика затягування розгляду справи представниками трьох відповідачів застосовувалася на стадії апеляційного оскарження, коли від них до суду надходили клопотання про перенесення двох судових засідань з посиланням на карантинні заходи, і лише втретє на вимогу апеляційного суду представники прибули в судове засідання.

Зауважив, що про оскарженні дій державного виконавця (докази оскарження можуть бути надані суду) позивачем надані письмові роз`яснення щодо застосування статті 63 (Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення) Закону України «Про виконавче провадження», причому роз`яснення посилаються на правову позицію Верховного Суду від 26 вересня 2020 року у справі № 924/315/17. З посиланням на позицію Верховного Суду, державний виконавець не може обмежитися лише накладенням штрафу на боржника, виконавець має всі підстави без участі боржника (тобто без його згоди) діяти відповідно до абзацу першого частини 3 статті 63, і накладати арешт на кошти та інше майно боржника, тобто застосовувати статтю 10 (Заходи примусового виконання рішень) Закону.

е) відповідно до висновків пункту д) Ухвала від 11.03.2021 року не могла бути оскарженою державним виконавцем, а позивач (як стягувач) не зміг оскаржити Ухвалу за того, що знаходився на лікуванні (не міг самостійно пересуватися);

є) із урахуванням Вищевикладених пунктів вимоги не «зводяться до зміни способу і порядку виконання рішення суду у справі № 711/2309/19», адже зазначені зміни трактуються Верховним Судом як такі, що не повинні змінювати власне рішення суду;

ж) вимоги стосуються іншого - відшкодування шкоди у тому числі й за невиконання судового рішення (Постанови апеляційного суду від 22.07.2020 року), тобто вимоги не стосуються зміни способів та порядку виконання попереднього рішення, яким є Постанова апеляційного суду від 22.07.2020 року, за цього й подано до суду позовну заяву від 20.04.2021 року та позовну заяву (уточнену) від 30.04.2021 року, і тому судом відкрито нове провадження у справі з новим реєстраційним номером - 711/2520/21;

з) вимоги не «зводяться до компенсації з міського бюджету в сумі 1 061 456, 40 грн» - вимоги стосуються відшкодування завданої шкоди шляхом (у спосіб) виплати компенсації за заподіяну шкоду, при цьому за розмір компенсації взято вартість жилого приміщення, належного для отримання.

Відповідачем проведено неправильний і необ`єктивний аналіз, та викладено неналежні висновки із аналізу позовних заяв.

Щодо відсутності збитків відповідач викладає такий висновок:«В контексті норми ст. 22 ЦК України слідує, що в даному випадку ЧМР будь-яких збитків (матеріальної шкоди) ОСОБА_1 зі сторони Відповідача не нанесено».

З цього зазначає наступне. Ненадання жилого приміщення (квартири) - це охоронюваний законом інтерес позивача, гарантований державою Україна, до складу якої входить у тому числі й Черкаська міська рада.

Якщо міська рада вважає, що не наносить збитки, то відповідно вважає, що приносить щастя, щасливе майбутнє. Вважає, що наносить значні збитки, адже позбавляє належного для отримання майна (квартири), яким позивач, як особа, що звільнена з військової служби, може розпорядитися на власний розсуд. Ненадання квартири протягом 16 років позбавило позивача доходу, адже, у його планах продаж квартири та переїзд і придбання квартири у місці проживання дітей, оскільки він з дружиною - особи похилого віку, яким потрібний догляд. Довготривале ненадання квартири призвело і призводить до втрат, які позивач вимушений робити для постійного відновлення порушеного права на житло, адже проживання на квартирі чужої власності вимагає додаткових коштів для забезпечення його та дружини проживання. Він не бог і не ангел, проживає в реальному житті, відновлює сам собі своє право проживати в жилому приміщенні, а не на небі.

Виплата грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення передбачена Житловим Кодексом УРСР (ст. 40). Належне для отримання приміщення - за площею незначних розмірів, а в сучасному будівництві квартири розширеного планування. Отримання компенсації надасть можливість додати коштів та придбати квартиру більшої житлової площі, і у вибраному для проживання місці.

Відповідачем зазначено, що «за своїм змістом «компенсація» не є «збитками», що свідчить про те, що позивач не визначився в своїй правовій позиції». Дійсно, компенсація не є збитком, компенсація є способом відшкодування збитків (шкоди), що завдані у тому числі й протиправними діями. Компенсація, як спосіб відшкодування, визначається договорами та законами, зокрема, Законами України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідачем також зазначено, що «відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України - «компенсація» не входить до способів захисту цивільних прав та інтересів», та, як доказ, у Відзиві приведені пункти 1-10 частини 2 ст. 16 Кодексу. Заперечу наступним: відповідач не звернув уваги на абзац дванадцятий частини 2 ст. 16, згідно з яким суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім викладеного, у Відзиві відповідач заявляє про відсутність предмету спору щодо грошової компенсації, та, що позивач «не звертався з заявою» на предмет виплати компенсації. Указує, що згоден на мирову угоду на його умовах, а саме, Відповідач виплачує грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення (у розмірі, зазначеному у позові), а він відмовляюсь від вимог щодо виплати компенсації за моральну шкоду (тобто прощає міській раді завдану моральну шкоду). Має надію, що у підготовчому засіданні Черкаська міська рада підтримає таку пропозицію.

У первинній позовній заяві від 05.03.2019 року заявлено вимогу відшкодувати за рахунок Відповідача - Черкаської міської ради моральну шкоду у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) грн. У зазначеній позовній заяві визначені підстави відшкодування, а саме: порушення його прав та інтересів, тривалих нервових потрясінь, душевних страждань і конфліктних ситуацій, інших психологічних факторів, пов`язаних із довготривалим неприйняттям рішення щодо надання жилого приміщення позачергово; -прийняття неправомірного рішення виконкому Черкаської міської ради № 1278 (про зняття з квартирного обліку) й умисних дій виконавчих органів Черкаської міської ради, від яких заподіяні моральні страждання (відшкодування яких оцінює в суму (400 000 грн), кратну сумі грошової компенсації за належне для отримання, але не отримане жиле приміщення).

Згідно з Постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року, позивачу виплачено 16 000 грн. Якби рішення суду (зазначена Постанова) було виконано шляхом надання жилого приміщення, його б задовольнила навіть незначна компенсація (за 16 років порушення прав та інтересів - 16 000 грн.), однак, на дійсний час рішення суду щодо надання житла не виконано.

Відповідно очікуване сподівання отримати житло не виправдалося, і незначний розмір компенсації за моральну шкоду не зіграв ніякої ролі, адже рішення суду не виконано і не буде виконано - місцева влада нічого не боїться, вона продовжить свої протиправні дії та ігнорування судів вищих інстанцій, завзято буде спиратися на незаконні рішення місцевих судів, зокрема, на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 05.03.2020 року та нібито законну Ухвалу цього суду від 11.03.2021 року.

За викладеним, та згідно позовної заяви від 20.04.2021 року і позовної заяви (уточненої) від 30.04.2021 року, основною підставою для відшкодування завданої моральної шкоди слід вважати невиконання рішення суду (Постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року) Черкаською міською радою. До зазначених позовних заяв додані докази (медичні документи).

Доказів, згідно з якими позивач щасливий від того, що у Черкаської міської ради неповажне ставлення до виконання рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій, що міська рада відверто ігнорує Конституцію та закони України, тобто доказів на підтвердження його щастя привести не може.

Щодо зловживань ОСОБА_1 ніякі конкретні зловживання у цьому питанні не розкриваються, здійснюється спроба їх нав`язати. Очевидно, що задум розкрити (описати) зловживання був, але не вдався - автору Відзиву не хватило фактів та творчості.

Представник відповідача подає зміст частини 2 ст. 16 ЦК України, та описує досягнення Черкаської міської ради в частині виконання нею Постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року у справі № 711/2309/19, а саме, зазначає про відновлення його на квартирному обліку, також зазначає про відкриття виконавчого провадження щодо зобов`язання відповідача надати житло, та про виплату моральної шкоди у розмірі 16 000 грн. Щоправда представник відповідача не зазначає про невиконання судового рішення, і навіть не прогнозує його виконання. Та чи можна діждатися виконання судового рішення, якщо місцева влада нахабно ігнорує навіть Постанову Верховного Суду у справі. Висновок дуже простий - у правовій (за Конституцією) державі рішення Верховного Суду для влади міста Черкаси не мають ніякого значення, мають значення лише рішення місцевого суду на зразок тих, що прийняті суддею Позарецькою С. М. у справі. Щодо виплати 16 000 грн. за моральну шкоду зазначає, що розмір виплати не відповідає завданій моральній шкоді, але ним в апеляційному порядку не оскаржувався - все ж таки мав надію на отримання житла (на виконання судового рішення).

Надалі викладено про Подання (заяву) державного виконавця від 09.12.2020 року та про Ухвалу суду від 11.03.2021 року. При цьому зазначено, що «подання такої заяви державним виконавцем співвідноситься з пунктами б та 8 частини 2 ст. 16 ЦК України (способи захисту)». Далі думка автора щодо співвіднесення не розвивається, але зазначається, що «ні державний виконавець Яжук С. С., ні ОСОБА_1 ухвалу від 11.03.2021 року в апеляційному порядку не оскаржили, відповідно з її мотивацією та висновками погодилися». По-перше, чому не оскаржили, викладено вище. По-друге, позивач- не автор Подання (заяви) і не зобов`язаний процесуальним Кодексом оскаржувати рішення суду щодо Подання (заяви) державного виконавця, відповідно безпідставним є висновок щодо його згоди з мотивацією та висновками Ухвали. Відношення позивача до Ухвали викладено у позові та цій Відповіді. Додає, що Подання було передчасним (небажання виконавця застосувати абзац перший частини 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» та врахувати позицію Верховного Суду (від 26.09.2020, справа № 924/315/17), приреченим на відмову (суперечить позиції Верховного Суду (Постанова ВС від 10.06.2019, справа № 350/426/16-ц), і упередженим, адже надало можливість судді Позарецькій С. М. використати на користь боржника зазначене небажання державного виконавця.

Відповідно вважає дивним наступне викладення Відзиву: «Таким чином судами загальної юрисдикції всіх рівнів розглянуті всі вимоги як ОСОБА_1 , так і представника ДВС Яжук С. С. в його інтересах, в т. ч. і у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України (способи захисту). Рішення судів вступили в законну силу». Тобто відповідач у своєму розумінні вважає, що рішення суду у формі Ухвали від 11.03.2021 року вступило в законну силу, і тому про відшкодування шкоди мова йти не може. І що з того, що рішення судів вступили в законну силу, якщо Постанова апеляційного суду вже майже рік не виконується і не буде виконана, якщо тільки не притягти Черкаську міську раду до відповідальності за невиконання зазначеної Постанови суду, та до виплати компенсації за завдану шкоду, у тому числі й з допомогою Європейського суду з прав людини, оскільки рішення Верховного Суду по його справі у міської ради не користується повагою і не має ніякого значення.

Відповідач у відзиві намагається представити позивача перед судом особою, яка зловживає діями, що суперечать завданню цивільного судочинства.

Стосовно завдання зазначає, що згідно частини 1 статті 2 (Завдання та основні засади цивільного судочинства) ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно суди апеляційної та касаційної інстанцій захистили права та інтереси позивача, захистили ефективно, але ефективність анульована Черкаською міською радою. У цій же статті, а також у статті 18 Кодексу йдеться мова про обов`язковість судового рішення, зокрема, судові рішення, що набрали законної сили, обоє 'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, і невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За вищевикладеним, зрозуміло, що дії Черкаської міської ради суперечать завданню цивільного судочинства, і саме міська рада не дотримується засад (принципів) цивільного судочинства. Щоб відволікти суд від дійсного стану довготривалої справи, дії суду спрямовуються в сторону нібито зловмисної діяльності позивача. Подібна тактика застосовувалась представниками відповідача (відповідачів) з початку розгляду справи № 711/2309/19 судом першої інстанції, мала місце в суді апеляційної інстанції, продовжується й на теперішній час.

Автор відзиву мав би звернути увагу на наступне. Позовна заява від 20.04.2020 року як і позовна заява (уточнена) від 30.04.2020 року - це не «повторна подача», і за своєю сутністю не є «вимогами про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення суду по справі № 711/2309/19, яка раніше подавалася державним виконавцем», адже: первинна позовна заява від 03 березня 2019 року (справа № 711/2309/19) стосувалася включення до списків громадян, які мають право на позачергове отримання жилих приміщень, надання жилого приміщення позачергово та відшкодування моральної шкоди, а заяви від 20.04.2020 року та від 30.04.2020 року (справа № 711/2520/21) стосуються відшкодування матеріальної шкоди шляхом виплати компенсації у розмірі вартості належного для отримання жилого приміщення, та відшкодування моральної шкоди шляхом виплати компенсації за завдану шкоду; у Поданні ставиться питання про встановлення чи зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі № 711/2309/19 шляхом стягнення грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, однак, зазначене питання судом не задоволено (Ухвала суду від 11.03.2021 року), і це питання не стосується справи № 711/2520/21; порівнюючи вищезазначене, слід дійти висновку, що предмет позову первинної заяви від 03 березня 2019 року не відповідає предмету (суті) двох наступних позовних заяв (від 20.04.2020 року, від 30.04.2020 року), і останні дві заяви не стосуються зміни способу і порядку виконання рішення суду (стосуються зміни позовних вимог від 03 березня 2019 року (способів захисту)), отже, за своєю суттю заяви не відповідають суті Подання державного виконавця.

Робить висновок, що відповідач неправильно зазначає про те, що позовні заяви (від 20.04.2020, від 30.04.2020) містить вимоги про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення суду, та які відповідають Поданню виконавця. Позовна заява від 20.04.2020 року та позовна заява (уточнена) від 30.04.2020 року не містять вимоги, що зазначені Відповідачем - у цих заявах змінені способи захисту, і тому суд має прийняти нове рішення у справі № 711/2520/21.

Щодо зловживань ОСОБА_1 при здійсненні цивільних прав (ст. 13 ЦК України) зазначає, що у відзиві зазначено про необхідність утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Вказано, що ОСОБА_1 , вимагаючи грошову компенсацію, «порушує права громади міста Черкаси (жителів, лікарів, дітей, вчителів на отримання заробітної плати, медикаментів, лікування, підручників, тощо». Відповідач також посилається на г частину 4 ст. 13 ЦК України, відповідно до якої «при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства».

Далі у Відзиві викладається матеріал справи № 711/2309/19, що вже досліджений судами апеляційної та касаційної інстанцій як такий, що не відповідає дійсності. Представник Черкаської міської ради Ю. О. Кирман, який підписав Відзив, мав би ознайомитися з матеріалами зазначеної справи, у якій він не приймав участі, і не вдаватися до підступної тактики, спрямованої на звинувачення позивача у відчуженні квартири у закритому військовому містечку, розташованому у Чорнобильській зоні, інших безпідставних вимогах та звинуваченнях у незаконних діях.

Можливо, що представник розраховує на той факт, що справу № 711/2520/21 розглядає інший склад суду, ніж той склад, який розглядав справу № 711/2309/19, і тому безпідставні звинувачення можуть отримати бажану (для Відповідача) судову оцінку.

Квартири у закритих військових містечках службові і не підлягають відчуженню. Про всі інші безпідставні вимоги та звинувачення викладено у матеріалах справи № 711/2309/19. Хотілося б з повагою відноситися до працівників департаменту правового забезпечення Черкаської міської ради, діяльність яких має бути спрямована на виконання рішень судів та законів України Черкаською міською радою, і аж ніяк не на захист (будь- якими способами і методами) незаконних дій міської ради.

Наприкінці аналізу дотримання моральних засад суспільства представник викладає: «За таких обставин вважаємо (зазначає: крім міської ради, хто ще вимагає?), що ОСОБА_1 не додержується моральних засад суспільства, так як попередньо двічі відчуживши житло на користь доньки, втретє за рахунок держави (місцевого бюджету) вимагає для себе значну грошову компенсацію з бюджету».

Ніяких прав інших осіб позивач не порушує. Права «громади міста Черкаси (жителів, лікарів, дітей, вчителів на отримання заробітної плати, медикаментів, лікування, підручників)», насамперед, порушує Черкаська міська рада. Це ж міська рада призначає великі заробітні плати керівним особам (міському голові, його заступникам, керівникам департаментів). Саме депутати міської ради не погодилися з виділенням коштів лікарям на початку пандемії (зазначено у матеріалах справи № 711/2309/19). Міська рада доплачує 50 % до заробітку директорам шкіл, і чомусь не доплачує вчителям. Можливо, що рада непогано оплачує діяльність юридичних працівників департаменту правового забезпечення, зокрема тих п`яти чи більше осіб, що захищали в судах незаконну (щодо нього) діяльність Черкаської міської ради, адже серед вище приведеного переліку працівники зазначеного департаменту не значаться. Відповідно підтримаю працівника Ю. О. Кирмана , якби він запропонував міській раді відновити соціальну справедливість у питанні виплати заробітних плат громаді міста, зокрема, вчителям та лікарям, а не йти по шляху безпідставного збагачення окремих категорій осіб невиробничої сфери. Приведення заробітних плат керівних осіб до середньої по Україні дозволить вчителям та лікарям міста Черкаси удвічі підвищити заробіток. Саме несправедливий розподіл місцевого бюджету є одним із наслідків невиконання законодавства України щодо осіб з інвалідністю внаслідок війни, інших вразливих верств населення.

У свої 70 років позивач вимагає від держави надання жилого приміщення за 30 років військової служби, пов`язаної з обороною України, причому надання житла гарантовано державою, є його охоронюваним законом інтересом. На дійсний час держава виплачує йому лише 50 % військової пенсії, і вже майже два роки це питання вирішується в судах, але не вирішено. Практично ніякого безоплатного лікування (окрім деякої діагностики) він, як особа з інвалідністю внаслідок війни, у медичних закладах міста Черкас не отримує. Можна і далі продовжити про те, як він посягає на «права громади міста Черкаси», не дотримується моральних засад суспільства. У свій час держава використала його на військовій службі, гарантувала житло та відповідні пільги, а тепер відмовляє і обмежує у всьому, для цього використовує представника та інших працівників департаменту правового забезпечення.

Позивачу важко передбачити застосування судом відносно нього такого терміну як «моральні засади суспільства», оскільки Цивільним кодексом України не подається, насамперед, визначення цього терміну, та й судова практика щодо застосування цього терміну (або - категорії) практично відсутня. Ще складніше уявити як особа, у тому числі й юридична, а саме, Черкаська міська рада, може відповідати перед судом за недотримання нею моральних засад суспільства.

Відповідно до викладеного, Черкаська міська рада в особі її представника Ю. О. Кирмана не може вдаватися до звинувачень у порушенні прав інших осіб, зловживанні невизначеними законом «моральними засадами суспільства».

У Відзиві зазначено прохання до суду про відмову позовних вимог у повному обсязі, а саме, «про визнання рішень та дій відповідача незаконними, про виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та відшкодування шкоди». Зазначене прохання не відповідає позовним вимогам, викладеним у позовній заяві від 20.04.2021 року та позовній заяві (уточненій) від 30.04.2021 року, тому заперечення Відзиву не підлягають до задоволення (слід відхилити).

Ухвалою суду 20.09.2021 з занесення до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивач просив позов задоволити у повному обсязі. Не заперечував факти того, що йому виплачено маральна шкоду у розмірі 16000 грн. на виконання рішення суду, не звернення до органу міської влади щодо виплати компенсації, оскільки вона його не цікавить.

Щодо позовних вимог, а саме визнання права на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, та на відшкодування збитків за безпідставно не отримане жилого приміщення у визначеному розмірі зазначеної компенсації, визнання розрахунку грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення таким, що виконаний відповідно до постанови КМУ № 728 від 02.09.2015 року, а результат розрахунку компенсації, а саме, 1 061456, 4 грн., завданим збитком, що підлягає відшкодуванню (виплаті) та відшкодування завдану майнової шкоди, а саме, збитки на суму вартості (грошової компенсації) протиправно й довготривало ненаданого жилого приміщення - шляхом стягнення з Черкаської міської ради коштів у розмірі грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, а саме, у розмірі 1 061 456,4 грн., надав розрахунок. Так, 13032 грн(вартість спорудження (1кв.м. загальної площі) у м. Черкаси)*54,3 кв.м.(17 кв.м., нежитлового приміщення, +10 кв.м., за військове звання «полковник»+27,3 кв.м., норма жилої площі на 2 особи)=707637,6 грн. Указана сума повинна відповідно до Наказу № 311 збільшуватись у 1,5 рази. Таким чином, розмір компенсації становить 707637,6*1,5=1061456,40 грн, та є розміром вартості квартири.

Розмір моральної шкоди у сумі 400000 грн, обґрунтовує тим, що це є тією сумою, яка достатня для придбання нової квартири по ринковій вартості, та тим, що таку шкоду завдано йому невиконанням рішення апеляційної інстанції.

Заперечував факт виконання рішення суду в частині надання йому квартири, оскільки він від її отримання відмовився.

У судових дебатах зазначив наступне та відповідно надав суду письмовий варіант промови. Так, указує на те, що забезпечують шляхом наданням жилого приміщення, або одержанням грошової компенсації за належне приміщення. Перший спосіб реалізують наданням приміщення з житлового фонду, у новобудовах, придбанням за кошти бюджету, а другий - за бажання того, хто має отримати житло. Обидва способи Черкаська міська рада виконувати відмовилась. Неналежно діяла й виконавча служба, яка не забезпечила виконання Постанови апеляційного суду від 22.07.2020 у справі № 711/2309/19, а суддя Позарецька у цій же справі Ухвалою від 11.03.2021 посприяла невиконанню цієї Постанови. Дії Ради, виконавчої служби і судді Позарецької не підвищують авторитет судової влади в Україні.

Позов стосується визнання вини Ради (дій Ради протиправними) за невиконання житлового законодавства та рішень судів стосовно позивача, як особи з інвалідністю, притягнення Ради до відповідальності за шкоду, спричинену невиконанням Постанови апеляційного суду, примусовим нав`язуванням протиправного рішення № 1089, про існування якого вперше стало відомо в судовому засіданні (16.11.2021), ігноруванням бажання укласти мирову угоду щодо компенсації.

На сьогодні отримати житло відповідно до законодавчих норм неможливо - Рада діє за межами правового поля, самоврядує поза законами України, рішення судів для неї не указ. Складається враження, що протиправні дії Ради (за підтримки таких дій органами влади місцевого рівня) - непереборної сили.

Так, Радою ухвалено рішення № 1089 від 03.10.2021 про надання позивачу так званої квартири № 12 розміром 15 м2 проти необхідних 54, 3 м2. Спільними неправомірними зусиллями директора департаменту ЖКК Олександра Яценка і начальника відділу примусового виконання рішень Алексини Гайдар відновлено виконавче провадження щодо зобов`язання боржника (Ради) надати житло, і одразу його закінчено на підставі нібито виконання рішення суду у повному обсязі. Зазначені особи зробили вигляд, що не помітили невідповідність Рішення № 1089 Постанові апеляційного іншим нормативно-правовим актам,

Звертає увагу - про відновлення виконавчого провадження, яке відбулось 15.11.2021за виконавчим листом ВП № 63077961, позивач дізнався 06 грудня 2021 року, коли з власної ініціативи відвідав Відділ примусового виконання рішень, де на вимогу отримав копії документів, згідно з якими відбулося відновлення провадження.

Інформує суд, що копії протиправних документів про відновлення виконавчого провадження приєднані до позовної заяви від 14.12.2021, яка стосується у тому числі й скасування протиправного Рішення № 1089.

Звертає увагу суду - діяльність органів місцевої влади у справі є прихованою з точки зору їх протиправних дій. Однак, між собою органи влади нічого не приховують, діють злагоджено. Для прикладу, ще 17.12.2021 представик Ради юрисконсульт Кирман В. О. клопотав про залучення до матеріалів справи копії постанови про чергове закінчення виконавчого провадження № 63077961 від 13.12.2021 - про таке закінчення позивач й до цього часу не повідомлений виконавчою службою.

Звертає увагу, що серед посадових обов`язків юрисконсультів департаменту юридичного забезпечення Черкаської міської ради має бути обов`язок надавати висновки про відповідність чинному законодавству тих чи інших рішень, що приймаються місцевою радою. Відповідно юрисконсульт Кирман В. О. мав би повідомити у тому числі й суду, чи відповідає проект майбутнього рішення, ухвалене як Рішення № 1089, нормам ЖК УРСР та іншим актам, Постанові апеляційного суду.

Стверджує, що правова діяльність, зокрема, юрисконсульта Кирмана В. О. , не забезпечує законну діяльність Ради у моїй справі, забезпечує її протиправну діяльність.

Зауважує, проект рішення № 1089 розроблявся департаментом ЖКК, відповідно розробники виконували замовлення їх директора, який і заклав до проекту зазначені невідповідності. Також зауважує, що директор Яценко не є відповідачем у справі, однак, виступив ініціатором ухвалення протиправного рішення № 1089, разом з Алексиною Гайдар організував швидке проведення виконавчих дій безпосередньо у квартирі АДРЕСА_3 за участі представника департаменту Глущенка В. О. і групи юрисконсультів у складі не менше ніж двох осіб (серед них можливо що Кирман В. О. ), складання протиправного Акту державного виконавця від 02.12.2021, у якому зазначено про виконання рішення суду у повному обсязі, та на основі цього Акта закінчення виконавчого провадження. Під час проведення виконавчих дій (02.12.2021) ніхто з присутніх не реагував на попередження, а саме, що позивач ще 16 листопада 2021 року в суді заявив про відмову отримати так звану квартиру, що це не однокімнатна квартира, а невідомо яке захаращене і не пристосоване для проживання складське приміщення, що площа цього приміщення лише 15 м2 і не відповідає тій площі жилого приміщення, яке належить для отримання. Виконавчі дії мали закінчитися врученням ордеру на вселення, адже юрисконсульт Кирман В. О. оголосив позивачу та присутнім, що вони розпочнуть знімати на відео процес вручення ордеру на вселення. Почувши про таке неподобство, позивач покинув присутніх. Про складання Акта державним виконавцем позивач не був проінформований, а 06.12.2021, отримавши копію Акта державного виконавця від 02.12.2021 та прочитавши його, знайшов помітку, що позивач «від підпису відмовився».

У своїй промові вимушений детально зупинитися на протиправній діяльності відповідача, а конкретно - на діяльності представника Ради Кирмана В. О., що відображена у Відзиві на позов, та проявилася під час розгляду справи по суті. Зокрема, протиправна діяльність у тому числі й протиправна поведінка пана Кирмана полягає у навмисному нерозумінні предмета позову і позовних вимог, свідомій маніпуляції обставинами (фактами), що вже розглянуті (досліджені) судом у попередній справі № 711/2309/19, звинуваченні у не оскарженні Постанови апеляційного суду та тривалій реєстрації (проживанні) на квартирі АДРЕСА_4 , тлумаченні статей житлового законодавства на користь Ради, надмірній зацікавленості мотивами щодо дарування квартири АДРЕСА_5 , схилянні суду до розгляду саме попередньої справи (№ 711/2309/19), а не теперішньої справи (№ 711/2520/21), спробі створити негативне ставлення суду до його особи та до рішень судів вищих інстанцій у справі № 711/2309/19.

У відзиві на позов є такий висновок: «Фактично позовні вимоги (уточнені вимоги) ОСОБА_1 зводяться до зміни способу і порядку виконання рішення суду у справі № 711/2309/19 та компенсації з міського бюджету в сумі 1061.456, 40 грн.». У судовому засіданні (21.12.2021) представник Кирман В. О. також зазначив, що позивач вимагає компенсації за житло. Стало зрозуміло, що пан Кирман не володіє предметом позову, тому уточнив суду, що позов не стосується надання компенсації, предметом позову є протиправні дії відповідача та прохання (вимога) до суду відшкодувати завдану відповідачем шкоду. Позивач зазначив при цьому, що матеріальна шкода відшкодовується у визначеному розмірі, щонайменше, на суму вартості жилого приміщення. При цьому за еквівалент вартості взято розмір грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення. За еквівалент моральної шкоди взято різницю між ринковою вартістю двохкімнатної квартири та розміром грошової компенсації за належне житлове приміщення. Разом завдана шкода у грошовому вимірі дозволить позивачу та його сім`ї придабати жиле приміщення за ринковою вартістю, як такої вартості бажає міська рада. Отже, позовні вимоги стосуються відшкодування (стягнення) шкоди у розмірі вартості (компенсації) за належне для отримання жиле приміщення,, та стягнення грошової компенсації за моральну шкоду.

Дії представника Кирмана спрямовані на недопущення застосування судом норм матеріального права, як до такого вдалася суддя Позарецька у рішенні від 05.03.2020, можливого прийняття Ухвали на зразок Ухвали від 11.03.2021, у якій Позарецька відмовила виконавцю у зміні способу виконання Постанови апеляційного суду.

Представник Ради Кирман В. О. схиляє суд до застосування ст. 44 ЦПК України (Зловживання процесуальними правами) - до залишення позову без розгляду. Так, у Відзиві зазначено, що позовні вимоги від 20.04 та 30.04.2021 є вимогами про зміну способу і порядку виконання рішення суду, відповідають Поданню виконавця від 09.12.2020, що є порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. 44 (подання декількох позовів з тим самим предметом та тих самих підстав). Заперечує - судом взято до розгляду позовну заяву (уточнену) від 30.04.2021, подану на вимогу Ухвали суду про усунення недоліків позову - цю заяву складено з іншими предметом, підставами та способами захисту. У судовому засіданні (21.12.2021) пан Кирман не зміг пояснити, чому позовні вимоги відповідають Поданню виконавця. Уточнює, що його позов стосується способу захисту, а саме, відшкодування шкоди (ст. 16 ЦК України), а Подання - зміни способу виконання рішення, адже виконавець вимагав забезпечення житлом через стягнення коштів (ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження»). Суддя Позарецька дійшла висновку, що стягнення коштів є способом захисту, відтак, змінює суть Постанови апеляційного суду, тому й відхилила Подання (з посиланням на висновки постанови Верховного Суду від 10.06.2019 у справі №350/426/19-ц ). Однак, у цій справі законом не передбачена компенсація, а в справі ОСОБА_1 передбачена статтею 40 ЖК (за умови бажання громадянина). Відповідно стягнення коштів із урахуванням ст. 40, тобто стягнення компенсації (у розмірі вартості житла) призвело б до виконання Постанови апеляційного суду. Однак, суддя не вдалася до ефективного захисту, не застосувала ч. 2 ст. 5 ЦПК з посиланням на ст. 40 ЖК. Тому і виникла позовна заява від 30.04.2021 з новим способом захисту від протиправних дій Ради, пов`язаних з невиконанням Постанови апеляційного суду - відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Відповідно уточнює пану Кирману , що не вимагає компенсувати моральну шкоду двічі за одну й ту ж провину: у попередній справі вина Ради полягала у довготривалому ненаданні житла, незаконному знятті з обліку, що викликає душевні страждання та іншу шкоду. У теперішній справі шкода завдана невиконанням Постанови апеляційного суду, та усугубляється нововиявленими обставинами, а саме, ухваленням протиправного Рішення № 1089 та іншими неправомірними діями (фактами), пов`язаними з відновленням виконавчого провадження, проведенням швидких виконавчих дій зі складанням протиправного Акта державного виконавця від 02.12.2021, та закінченням виконавчого провадження на підставі означеного Акта. Перелічені факти від позивача приховувалися, і стали відомими лише 06 грудня 2021 року - під час відвідування Відділу примусового виконання рішень.

Звертає увагу суду - діяльність органів місцевої влади щодо його особи консолідована, є протиправною, активізувалася з ухваленням чергового протиправного Рішення № 1089. Активізація протиправних дій спрямована на створення у суду хибної думки про те, що Радою виконано Постанову апеляційного суду, а тому розгляд справи за цим позовом від 30.04.2021 має бути припинений, тобто позовне провадження має бути закритим.

Звертає увагу суду, що позовна заява до суду від 01.12.2021 щодо рішення Черкаської міської ради № 1089, та Заява від 16.12.2021 подані на стадії розгляду справи по суті, оскільки про Рішення № 1089 йому вперше стало відомо під час судового засідання, яке відбулося 16 листопада (дата початку розгляду справи по суті). Раніше означеної дати позивач не міг дізнатися про факт ухвалення Рішення № 1089, оскільки не був повідомлений належним чином про цей факт, як і не приймав участі у процедурі підготовки цього Рішення. Відповідно дії Ради щодо прийняття протиправного Рішення № 1089, та дії інших органів щодо реалізації цього Рішення аж до схиляння суду до закриття позовного провадження, мають отримати належну оцінку в суді, у тому числі й оцінені докази, що додані до заяв як такі, що підтверджують протиправний зміст Рішення № 1089.

Звертає увагу суду, що згідно частини 1 ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі (це фотографічні фрагменти будівлі АДРЕСА_6 та внутрішнього вигляду кімнати № 12), оскільки докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (ч. 2 ст. 229 ЦПК України).

У порівнянні з заявами від 01.12.2021 та від 16.12.2021, запізніле Клопотання представника про залучення доказів до матеріалів справи, зокрема, копії Рішенця № 1089 є безпідставним, не може братися судом до уваги, адже у Ради немає підстав обґрунтувати пропущений строк звернення до суду тими причинами, що не залежали від неї, оскільки ніякий інший орган, наприклад, Верховна рада, не заважав Раді прийняти завчасно не протиправне і приховане, а законне рішення на виконання Постанови апеляційного суду. Крім того, у своєму Клопотанні від 17.12.2021 представник Кирман посилається на висновки Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, обставини якої не відповідають обставинам, до того ж, Верховним Судом розглянуто захист порушених прав та інтересів позивача, а не відповідача. Отже, Кирман як представник інтересів відповідача, не може посилатися на висновки Постанови Верховного Суду, і суд першої інстанції не повинен враховувати її висновки при прийнятті рішення у моїй справі.

За викладеним, Клопотання Ради від 17.12.2021 разом з додатками до нього (а саме, копією Рішення № 1089 від 05.10.2021 та копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.12.2021 ВП № 63077961) не впливає на розгляд справи по суті та прийняття судового рішення за позовом, тому Клопотання має бути відхилено судом. Однак, враховуючи, що Рішення № 1089 не відповідає житловому законодавству і Постанові апеляційного суду, та враховуючи протиправний характер дій органів місцевої влади, пов`язаних з нібито виконанням Постанови апеляційного суду, а також враховуючи кричущу несправедливу діяльність органів місцевої влади стосовно позивача (особи з інвалідністю внаслідок війни) - суд має взяти до уваги, що Рішення № 1089 несе загрозу не тільки позивачу, а й системі соціального захисту осіб, звільнених з військової служби, пов`язаної з обороною України.

У Відзиві вказано, що позивач просить компенсацію в сумі 1 061.456, 40 гри, що таке поняття як «компенсація» не передбачена ЦК України. Є й інше, що потребує уточнення: «За своїм змістом поняття «компенсація» не є «збитками», що свідчить про те, що позивач не визначився в своїй правовій позиції»; «В даний час відсутній предмет спору між ОСОБА_1 та ЧМР, так як ОСОБА_1 не звертався з заявою на предмет витати йому компенсації». До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України - «компенсація» не входить до способів захисту цивільних прав та інтересів».

Уточнює, що згідно ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, а для відновлення порушеного права і витрати, та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Надія на отримання житла - це очікуване сподівання, а невиконання Постанови суду - втрачене сподівання (житло). Загальновідомо, що проживання у житлових приміщеннях чужої власності призводить до фінансових витрат. Відсутність приміщення для безстрокового проживання з правом його приватизації, правом розпоряджатися житлом на власний розсуд, у т. ч. продати та придбати в місці проживання дітей, чи обміняти на більш сприятливу для здоров`я місцевість - все зазначене є упущеною вигодою. Тобто позивачу нанесено непоправну шкоду, адже охоронюваний законом інтерес грубо порушений Радою.

Спір присутній, але не стосується компенсації за житло - у позові йдеться мова про відшкодування шкоди, тобто про компенсацію шкоди у грошовій формі, при цьому за еквівалент матеріальної шкоди взято розмір компенсації за належне житло, його вартість. Заява про виплату компенсації подається за бажання того, хто знаходиться на обліку і має отримати житло. Позивач не звертався із заявою, бажав житла. Мав надію, що з набранням законної сили судове рішення буде виконано, і він отримає жиле приміщення. Рада діє всупереч бажанню позивачв закінчити справу миром (не уклала мирову угоду), не виконала Постанову апеляційного суду, не рахується з Постановою Верховного Суду. Компенсація передбачена ЦК України, входить до змісту способів захисту (ст. 16), серед них - відшкодування збитків. Компенсація збитків передбачена ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». У Житловому кодексі передбачено надання компенсації за належне для отримання житло. Якщо у Ради немає вільного жилого приміщення, вона повинна його придбати або запропонувати компенсацію. Однак Рада не придбала житло, відмовила у компенсації (відмову пояснює відсутністю правових підстав на укладання мирової угоди).

На виправдання протиправних дій, 21 грудня 2021 року представник Кирман В. О. вдався до повторних і безпідставних звинувачень у зловживаннях цивільними правами, в діях за межами цих прав. У Відзиві також зазначив, що особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб, що вимагаючи компенсацію, позивач порушує права лікарів (вчителів) на отримання заробітної плати, медикаментів та лікування.

Окрім того, представник Кирман В. О. стверджує: «...вважаємо, що ОСОБА_1 не додержується моральних засад суспільства, так як попередньо двічі відчуживши житло на користь доньки, втретє за рахунок держави (місцевого бюджету) вимагає для себе значну грошову компенсацію з бюджету». Приведене твердження вражає відверто зневажливим і зухвалим ставленням пана Кирмана до позивача. Представнику Кирману В. О. не слід вдаватися до цинізму, треба вивчити матеріали справи № 711/2309/19, щоб зрозуміти, що двічі відчуженого житла не було, як таке зрозуміли суди трьох інстанцій.

Зазначає, що протягом усього судового засідання, що відбулося 21 грудня 2021 року, представник Кирман В. О. свідомо схиляв суд до розгляду обставин, що вже розглянуті судами у справі №711/2309/19, тобто пан Кирман діяв без звернення уваги на частину 4 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дійшов висновку, що 21.12.2021 представник Ради вдався до морального тиску, адже, окрім зазначеного, надзвичайно цікавився місцем проживання позивача, та чому він тривалий час зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 , чому відчужив (на його думку) дві квартири, чому відчужив на користь донки, та чому не оскаржив Постанову апеляційного суду, у якій (на його думку) викладено про відчуження саме двох квартир, інше.

Звертає увагу, що він ніколи не був власником не тільки двох, а й усіх шести квартир, у яких проживав під час проходження військової служби - при зміні місця служби квартири здавалися як державні (службові), відповідно у позивача ніколи не було свідоцтва на право власності.

Перша, нібито «відчужена» квартира АДРЕСА_4 , як про таке зазначає пан Кирман , насправді не була відчужена, адже ст. 35 ЖК У PCP стосується відчуження жилих приміщень державного житлового фонду, і аж ніяк не приватного фонду, до якого відносилася квартира АДРЕСА_5 як така, що інвестиційно будувалася на кошти сім`ї, та була оформлена на ім`я позивача, як квартира, що придбана ним на підставі договору купівлі-продажу у ТОВ «Жилбуд-1» м. Черкаси. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, квартиру АДРЕСА_5 як майно, позивач не відчужив, а розпорядився нею як своїм нерухомим майном, як вважав за потрібне - передав дочці на підставі договору дарування, при цьому дозволу Ради дарувати чи продавати своє майно - не вимагається. Крім того, дарування квартири здійснено до постановки на квартирний облік. Друга, нібито «відчужена» квартира у АДРЕСА_1 , не була відчужена, як і не була залишена дочці, оскільки у закритому військовому містечку житловий фонд державної форми власності, квартири службові, їх неможливо відчужити, приватизувати і продати, можливо лише здати органу КЕЧ Міністерства оборони України; крім того, позивач ніколи не проживав на АДРЕСА_6 , проживав по АДРЕСА_7 , яку здав належним чином і відбув до вибраного місця проживання у місто Черкаси, а дочка залишилася у смт Десна, отримала ордер на вселення в однокімнатну квартиру площею 14 м2 як повнолітня особа;

Згідно відповідного наказу Міністерства оборони, що є у матеріалах справи, військовослужбовці, які закінчили військову службу, при звільненні можуть проживати у закритих військових містечках (службових приміщення) до відселення їх у вибрану для подальшого проживання місцевість, а також можуть залишатися (до відселення) для проживання члени сім`ї особи, звільненої з військової служби. Позивач з дружиною не відселився, а вибув до вибраного місця проживання як особа з інвалідністю внаслідок війни, а його дочка не була членом моєї сім`ї (станом на 2004 рік), оскільки була повнолітньою особою, не залишилася для проживання у квартирі по АДРЕСА_1 , а на підставі ордеру на вселення продовжила проживання в смт Десна. Житловий фонд закритих військових містечок не підлягає ні відчуженню, ні приватизації, і тому зазначення пана Кирмана про відчуження квартири в смт Десна - безпідставне. На жаль, Остерською КЕЧ видано довідку за формою, що зазначена у відповідному наказі МО України та призначена для осіб, що відселяються та залишають для проживання членів сім`ї, без звернення уваги на той факт, що позивач не відселився, а здавши квартиру по АДРЕСА_1 , вибув у вибране для проживання місце (м. Черкаси). Для звільнених осіб, що самостійно вибувають у вибрану для проживання місцевість, наказом не передбачено видачу довідки за відповідною формою.

Щодо так званого «відчуження двох квартир» також зазначає, що у судовому засіданні (21.12.2021) представник Кирман В. О. зауважив, що позивач не оскаржив Постанову апеляційного суду, у якій зазначено про відчуження квартир.

Звертає увагу на те, що жодного разу не вимагав компенсації - і просить відшкодувати шкоду у розмірі вартості житла (компенсації за житло), визначеного постановою КМУ № 728, а не є оціночним баченням позивача.

Рада не керується принципом верховенства права, переступає право, діє всупереч Конституції та законів України, судовим рішенням і законному бажанню людини. Рада відверто саботує Постанову апеляційного суду, не вбачає правових підстав для забезпечення житлом ні у спосіб добровільного, ні у спосіб примусового надання жилого приміщення, ні у спосіб виплати компенсації за угодою, зазначені дії не вважає шкідливими, і тому надання жилого приміщення як і отримання компенсації за належне приміщення - унеможливлені. На сьогодні вимоги задовольняються тільки через примусове стягнення завданої шкоди - суд має не зобов`язати, а стягнути шкоду.

Рада не розуміє предмет позову - він не стосується зміни способу виконання рішення суду, тобто суть позову не відповідає Поданню виконавця. Рада свідомо вдається до викривлення суті позову, щоб звинуватити позивача у зловживанні процесуальними правами, діях за межами цивільних прав. Суд має врахувати, що Рада свідомо не визнає шкоди своєї діяльності, що її протиправні дії завдають позивачу шкоди (збитків). Суд має примусити Раду відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі компенсації за належне для отримання житло, визначити моральну шкоду за її протиправну поведінку.

Стаття 16 ЦК України, до змісту якої входить компенсація як спосіб відшкодування шкоди, не є вичерпною, за цією статтею (абз. 12 ч. 2) суд може захистити право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Рада зневажає Постановами апеляційного і Верховного суду у справі № 711/2309/19, віддає перевагу рішенню суду першої інстанції від 05.03.2020, яке прийняте суддею Позарецькою на користь місцевої влади.

Вважає, що недотримання засад виконавчого провадження стало можливим завдяки неправомірним діям виконавця. Виконавча служба не вжила належних заходів на виконання Постанови, використала прогалини в законі про виконавче провадження, щоб прибрати державу в сторону, і, посилаючись на Ухвалу від 11.03.2021 - безрезультатно закінчила виконавче провадження. Відповідно зусилля колегії суддів Черкаського апеляційного суду щодо скасування рішення Придніпровського районного суду від 05.03.2020, та суддів Верховного Суду - про визнання правомірності застосування норм матеріального права, виявилися марними.

Із урахуванням перших двох підстав, суд має дійти висновку, що Рада у своїй протиправній діяльності спирається на місцеві органи державної влади, які не забажали виконання Постанови апеляційного суду, що Постанови судів вищих інстанцій не мають ніякого значення у порівнянні з рішеннями судді Позарецької, бездіяльністю виконавчої служби.

Рада завдала майнової шкоди - ненадане житло є нерухомим майном, яким позивач не в змозі мирно заволодіти й володіти, натомість, вимушений проживати в приміщеннях чужої власності;

Рада завдала моральної шкоди - невиконання Постанови апеляційного суду, прихована поява протиправного Рішення № 1089 та наступні за ним протиправні дії органів місцевої влади, завдання шкоди супроводжується постійними душевними стражданнями, впливає на загальний, до речі, й так обмежений стан здоров`я (інвалідність), взагалі виснажує організм.

Вважає, що так звані «нешкідливі дії» Ради вимагають реакції суду - застосування правових норм на відшкодування шкоди (збитків).

Посилаючись на невідомі засади, викладаючи на свою користь вже розглянуті судами обставини, Рада схиляє суд до незастосування правових норм, бажає морального засудження, осуду моєї особи. Крім того, прийняттям Рішення № 1089, Рада нібито заявляє суду про виконання Постанови апеляційного суду, разом з виконавчою службою здійснює заходи по примусовому нав`язуванню так званої однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , здійснює спробу зняти на відео процес вручення ордеру на вселення, щоправда, не здогадалася запросити сили та засоби масової інформації.

У Відзиві зазначено про відсутність підстав компенсації моральної шкоди. Заперечує, основна підстава наявна - невиконання Постанови апеляційного суду, що є юридичним фактом, який тягне за собою шкідливі наслідки. Рада не вважає невиконання рішення шкодою, вважає за честь ігнорувати рішення судів вищих інстанцій у попередній справі.

Для захисту інтересу позивача суд має застосувати ефективний спосіб - стягнення коштів на відшкодування шкоди, або ж, застосувати приписи ч. 2 ст. 5 ЦПК - тобто відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд має дійти висновку, що Рада у своїй протиправній діяльності спирається на місцеві органи державної влади, які не вжили заходів примусового виконання Постанови апеляційного суду, натомість, вжили протиправних заходів, спрямованих нібито на виконання цієї Постанови. Суд має звернути увагу Ради на її неповагу до рішень судів вищих інстанцій і Конституції України, за якою держава відповідальна за виконання судового рішення.

Суд має примусити Раду компенсувати нанесену шкоду, її стягнення надасть можливість застосувати положення ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тобто залучити державу до відповідальності за протиправну діяльність Ради. Суд має врахувати, що Черкаський апеляційний суд і Верховний Суд у справі № 711/2309/19 стали на захист особи з інвалідністю внаслідок війни, відновили охоронюваний законом інтерес, грубо порушений Черкаською міською радою та Придніпровським районним судом м. Черкаси в особі судді Позарецької (рішення від 05.03.2020).

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Вважає, такий позов аналогічним з подання державного виконавця щодо зміни способу виконання рішення суду. Додав, що відповідач позивачу збитків не наніс. Звернув увагу на те, що позивач з заявою про отримання компенсації до відповідача не звертався, а отже позивач не може самостійно вираховувати розмір компенсації. Повідомив, що позивачу за рішення суду сплачено розмір моральної шкоди, позивач її отримав. Отже, підстав для повторного стягнення моральної шкоди немає, враховуючи також те, що вона є не обґрунтованою.

Додатково звернув увагу на те, що постанова Черкаського апеляційного суду є виконаною.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов не обґрунтованим, а, відтак, позовні вимоги, такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Підставою звернення до суду ОСОБА_1 з позовною заявою про забезпеченням житлом у спосіб надання (виплати) грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, відшкодування шкоди, є не виконання рішення суду - постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020.

Судом встановлено, що Постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 по справі №711/2309/19, винесеній у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, зобов`язано виконавчий комітет Черкаської міської ради та департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради поновити позивача у списку громадян, які мають право на позачергове отримання жилих приміщень; зобов`язано Черкаську міську раду забезпечити ОСОБА_1 та члена його сім`ї (дружину) ОСОБА_6 жилим приміщенням, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається у розпорядження міської ради, відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 46 Житлового кодексу УРСР, стягнуто з Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 16000 гривень.

Постановою Верховного суду від 23.11.2020 указана постанова залишена без змін.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яжук С.С. від 21.03.2020 відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа у справі № 711/2309/19.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.03.2021 подання (заяву) старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яжук С.С. про встановлення чи зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі №711/2309/19 залишено без задоволення.

У даній ухвалі суд серед іншого зазначив наступне «… задоволення подання державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду про забезпечення ОСОБА_1 та члена його сім`ї - дружини жилим приміщенням, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається у розпорядження міської ради, відповідно до абз.1 ч.1 ст. 46 ЖК України, на стягнення грошової компенсації у розмірі 1039627грн. 80коп. фактично змінює рішення суду по суті та спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України, а тому не підлягає до задоволення. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті. Крім того, предметом дослідження при розгляді справи по суті не було конкретно визначеного майна - квартири, якою повинен був бути забезпечений стягувач.».

Відповідно до наданої копії платіжного доручення № 171 від 23.10.2020 здійснено виплату 17729,99 грн. моральної шкоди ОСОБА_1 на підставі рішення Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020.

Згідно до наданої копії рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 27.10.2020 № 1053 на виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 по справі № 711/2309/19 поновлено на квартирному обліку ОСОБА_1 , 1951 року народження, з сім`єю у складі дві особи (він, дружина - ОСОБА_6 , 1961 року народження), включено його до списку позачергового отримання житла, як особу з інвалідністю внаслідок війни, з 04.02.2005.

З наданої копії рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 05.10.2021 № 1089 вбачається, що на виконання постанови Черкаського апеляційного суду від22.07.2020 по справі № 711/2309/19 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 ОСОБА_1 , 1951 року народження, на сім`ю у складі дві особи (він, дружина - ОСОБА_6 , 1961 року народження) без зняття з квартирного обліку.

Постановою від 13.12.2021 державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яжук С.С. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 711/2309/19 закінчено на підставі п.9 ч. 1 ст.ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, на час розгляду справи, рішення суду є виконаним.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд встановив наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст.1167 ЦК України).

За ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України).

За приписами ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Враховуючи, що позивачем не доведено обставин спричинення йому моральної шкоди неправомірними діями саме відповідача, бо в даному випадку, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від завдання позивачу неправомірними діями відповідача матеріальної шкоди, наявність причинного зв`язку між завданням моральної шкоди та діями відповідача, позов в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 5 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, від яких звільнений позивач, необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд

вирішив:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання рішень та дій відповідача незаконними, про виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст судового рішення буде складений 03.01.2022.

Головуючий: Н. М. Кондрацька