КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7041/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніра Романа Юхимовича на ухвалу судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року (суддя Мазур Ю.Ю.) про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним за ознаками фіктивного,

встановив:

у червні 2020р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_8 та її родичами - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 5 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №32345, та стягнути судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 5 червня 2019 року між ОСОБА_3 та її донькою - ОСОБА_4 , а також батьком - ОСОБА_5 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 (по Ѕ частки кожному), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 5 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №32345.

Позивач посилалася на те, що 30 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір невідновлюваної кредитної лінії №38-05/3/98, відповідно до якого банком було надано відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 163 415доларів США з кінцевим строком повернення до 29 жовтня 2026 року. У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_3 , ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №38.02/857, відповідно до якого вона виступила майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 та передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач зазначала, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх грошових зобов`язань, ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнив свої вимоги за кредитним договором від 30 жовтня 2006 року №38-05/3/98 у позасудовому порядку шляхом

реєстрації права власності на її квартиру, яка була предметом договору іпотеки, у зв`язку з чим вона звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у порядку регресу.

Також позивач стверджувала, що 30 жовтня 2006 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрований в реєстрі за №4236, відповідно до якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 757 500грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, вона звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики та витрат по сплаті судового збору. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 частину заборгованості за договором позики у розмірі 100 000грн та судовий збір у розмірі 1 000грн. З метою виконання вказаного рішення суду на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва №757/49303/18-ц від 28 лютого 2020 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 7 травня 2020 року відкрито виконавче провадження №62003493.

Позивач стверджувала, що станом на дату звернення до суду з даним позовом, відповідач так і не виконала свої боргові зобов`язання перед нею, що в свою чергу порушує її майнові права.

Позивач вважала, що з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання, ОСОБА_3 вирішила провести фіктивне відчуження нерухомого майна на користь своїх родичів. Такі дії сторін договору дарування спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 направила до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_8 , а також просила заборони співвласникам ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відчуження будь-яким способом та обтяження вищевказаної квартири.

В обґрунтування заяви позивач зазначала, що у неї є всі підстави вважати, що невжиття запобіжного заходу по арешту незаконно відчуженої квартири відповідача (останнього нерухомого активу) ускладнює та зробить неефективним захист, або поновлення порушених прав та її інтересів у даній справі.

Позивач стверджувала, що вказані обставини підтверджуються тим, що квартира відповідача вдруге була відчужена іншим власникам 30 березня 2020 року (дарування 1/3 частки ОСОБА_7 ) та 24 лютого 2020 року (договір купівлі-продажу 2/3 частки ОСОБА_1 ), а тому існує загроза подальшої неявки у судове засідання вказаних осіб, які можуть втретє перепродати свої частки у вказаній квартирі.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року заяву задоволено частково, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до набрання рішення по даній цивільній справі законної сили. В решті вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кушнір Р.Ю. просить ухвалу суду скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що в позовній заяві сформульовано вимогу про визнання договору недійсним за ознаками фіктивного, однак інших вимог позивачем заявлено не було, зокрема про застосування наслідків недійсного правочину чи про витребування майна із чужого володіння.

Представник третьої особи зазначає, що відповідач по справі не є власником квартири, на яку накладено арешт, вказана квартира належить на праві приватної

власності в частині 2/3 ОСОБА_1 та в частині 1/3 ОСОБА_9 . Відповідні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявні в матеріалах справи, саме відповідно до цих доказів було залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Представник третьої особи звертає увагу суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції не дотримані вимоги ч. 3 ст. 150 ЦПК України щодо співмірності видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. З огляду на зазначене, судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали не зазначено, яким чином незабезпечення позову в обраний позивачем спосіб - накладення арешту на квартиру, може утруднити чи унеможливити подальше виконання рішення суду саме про визнання договору дарування квартири недійсним.

Також представник третьої особи стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення дій, спрямованих на відчуження квартири. Судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, не встановлено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що своєчасне невжиття запобіжного заходу по арешту незаконно відчуженої квартири відповідача зробило неможливим стягнення з неї боргу за двома виконавчими провадженнями, відкритими ДВС Голосіївського району.

Крім того позивач вважає безпідставним посилання представника третьої особи на ч. 3 ст.150 ЦПК України, оскільки судом обраний єдиний співмірний вид забезпечення позову, який не порушує права ОСОБА_1 в повній мірі користуватися належним їй нерухомим майном, зокрема такими як реєструвати заповіти, договори оренди тощо, та вчиняти інші не пов`язані з відчуженням даного майна дії, що в своїй сукупності може призвести до незворотних наслідків.

ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується врученням поштового відправлення особисто 11 липня 2022 року (с.с.206-207 т.2), у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотання про перенесення судового розгляду не подала.

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялися за наявними в матеріалах справи адресами, однак судові повістки-повідомлення повернулися до суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с. 200-205, т. 2).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи із зазначених норм процесуального права, вважається, що судове повідомлення вручено вказаним учасникам справи, вони у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, причини неявки не повідомили.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Асланян В.А. подав до апеляційного суду клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату.

Колегія суддів у задоволенні клопотання представника позивача відмовила, оскільки у ньому не зазначені причини неможливості явки адвоката у судове засідання,

а відтак суд визнав їх неповажними.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів відповідно до положень ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у відсутність зазначених учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніра Р.Ю.., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суддя першої інстанції обмежився описовою частиною та зазначенням закону, який регулює вирішення заяви про забезпечення позову, та врахував предмет та ціну даного позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 381/4019/18, постанова від 12 лютого 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є власником квартири АДРЕСА_1 , на яку просить накласти арешт позивач у забезпечення її позову, оскільки на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Чигріним А.О. 5 червня 2019 року, відчужила квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (с.с.134 т.1). Вказані особи не були залучені до участі у справі у якості відповідачів.

Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 липня 2020 року 2/3 частини спірної квартири належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2020 року та 1/3 частина квартири належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 30 березня 2020 року (с.с.87-88 т.1). Вказані особи також не залучені до участі у справі у якості відповідачів.

Виходячи з вищевикладеного, суд наклав арешт на майно, яке належить особам, які не є відповідачами у даній справі, що не відповідає приписам ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору дарування від 5 червня 2019 року. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

За таких обставин ухвала суду про накладення арешту на нерухоме майно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніра

Романа Юхимовича задовольнити.

Ухвалу судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року в частині задоволення заяви скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним за ознаками фіктивного залишити без задоволення

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук