Провадження 22- ц /812/26/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Білецького О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/4369/19 за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 26 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним в частині,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" про визнання окремих частин кредитного договору недійсним.

Позивачка зазначала, що 26 листопада 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір, за яким банк надав їй кредитні кошти у розмірі 92480 доларів США, з яких 68 000 доларів США для придбання нерухомості , 19720 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків 0,83% на місяць, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 4760 доларів США від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32% від суми винагороди кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.п. 6.21, 7.1. Договору.

Під час укладення кредитного договору банком не було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України. Так, встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене позивачка просила визнати кредитний договір недійсним в цій частині відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення районного суду мотивовано тим, що умови п. 7.1 кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно до положень ст. 18 цього Закону вказані умови договору є недійсними.

Водночас, суд вказав, що позивачка у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явленого 30 серпня 2010 року до неї, 26 квітня 2011 року пред`являла зустрічні позовні вимоги до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного правочину недійсним, де підставою також було зазначено про незаконність положень цього договору в п. 7.1 щодо сплати комісії, як винагороди за фінансовий інструмент у розмірі 0, 32 % від суми вказаного кредиту, проте, у прийнятті вказаних зустрічних позовних вимог судом було відмовлено, в зв`язку з чим суд у справі, яка розглядається, зазначав про обізнаність позивачки про невідповідність вимогам закону спірних положень кредитного договору з вказаного часу. Враховуючи, що позов у даній справі пред`явлено в травні 2019 року, суд констатував порушення позовної давності, через що відмовив у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у даній справі, позивачкою ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій остання вказує на невідповідність рішення суду вимогам норм матеріального та процесуального права та наявності підстав для його скасування.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд в оскаржуваному рішенні аналізуючи матеріали цивільної справи за № 784/2705/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки не звернув увагу, що в постановленому рішенні від 27 березня 2013 року в зазначеній справі суд не вирішував питання про чинність чи не чинність фінансового інструменту у розмірі 4760 доларів США від суми виданого кредиту у момент його надання та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 32 % від суми кредиту щомісячно в період сплати не стояло, вказаний пункт договору судом не розглядався.

Апелянт також вказував, що 19720 доларів США наданих Банком на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом 0,83 % на місяць, які Банк зобов`язався сплачувати в якості платежів страховій компанії, та 4760 доларів США, які банк залишив на своїх рахунках, як фінансовий інструмент, а в подальшому пред`явив вимоги щодо стягнення вказаних сум з ОСОБА_2 є покладення на неї неіснуючих зобов`язань та є неналежною вимогою, яка суперечить чинному законодавству та свідчить про подвійне стягнення.

Також апелянт вказував на те, що суд дійшов помилкового висновку про порушення позивачкою вимог щодо позовної давності, оскільки договірні відносини між сторонами продовжуються, тому позовна давність не може бути застосована.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи 26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № DN80FII00000207, за умовами якого надав, а позичальник взяв і використав за цільовим призначенням, грошові кошти у розмірі 92 480 доларів США під зворотне зобов`язання останнього повернути їх частинами до 26 листопада 2027 року, зі сплатою 9,96 % річних за користування ними.

Відповідно до умов п. 7.1 договору, банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок позичальника на строк з 26 листопада 2007 року по 15 листопада 2027 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 92480 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості 68000 доларів США та 19720 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених Договором, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 4760 доларів США у момент видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту.

Погашення за кредитним договором здійснюється в період з "03" по "10" число кожного місяця щомісячним платежем в сумі 939,73 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Пунктом 2.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного Договору, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п.2.2.7. даного Договору.

За умовами п.2.2.5 Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання)

Так, за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та 4760 доларів США у момент надання кредиту, однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу.

Враховуючи наведені вимоги закону та умови договору, районний суд дійшов правильного висновку, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

В той же час, в судовому засіданні суду першої інстанції досліджені матеріали цивільної справи № 2-2062/11, відповідно до яких 30 серпня 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив до ОСОБА_2 позов, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року № DN80FI00000207 у загальному розмірі 94 551,60 доларів США, що еквівалентно 747 458, 76 грн. звернути стягнення на заставлене майно, шляхом продажу ним переданої в іпотеку квартири.

В межах вказаної справи, 26 квітня 2011 року ОСОБА_2 в письмових поясненнях зазначала поміж іншим про свою незгоду з нарахуванням Банком заборгованості по комісії, посилаючись на те, що таке не передбачено умовами кредитного договору та суперечить положенням ст. 1054 ЦК України.

Також, 26 квітня 2011 року та 20 березня 2013 року ОСОБА_2 пред`являла до Банку два зустрічні позови спочатку про визнання недійсним правочину, оформленого як кредитний договір, а потім про встановлення нікчемності окремих умов договору.

Підставою визнання кредитного договору недійсним, в зустрічному позові було зазначено ОСОБА_2 як незаконність п.7.1 кредитного договору щодо сплати комісії як винагороди за фінансовий інструмент у розмірі 0,32 % від суми виданого кредиту - з огляду на положення ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та ст. 203 ЦК України.

Вказані позовні заяви не були прийняті судом до спільного розгляду, як зустрічі, проте в загальному порядку не були пред`явлені.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року в позові Банку відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року, в частині вирішення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, скасоване і в цій частині ухвалено нове рішення - про часткове задоволення названої вимоги.

На погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року станом на 01 липня 2010 року у розмірі 94 551,60 долари США з яких: 69 731, 91 долари США сума неповернутого тіла кредиту; 2 481,90 долари США заборгованість по простроченому кредиту; 540,43 долари США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11 047,93 долари США заборгованість по простроченим відсоткам, а також 232,83 долари США заборгованість по комісії; 4 190,94 долари США заборгованість за простроченій комісії та 6 325,66 долари США пеня за прострочення виконання кредитного зобов`язання, звернуто стягнення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 м-2, належну ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1411 від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ КБ "ПриватБанк" право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 гривень.

Вказане рішення апеляційного суду отримано представником ОСОБА_2 11 липня 2013 року, та в касаційному порядку не оскаржувалося.

Аналізуючи наведені фактичні данні, районний суд правильно вказав про незаконність спірних положень кредитного договору від 26 листопада 2007 року щодо комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, позивачці було відомо в березні 2013 року, тобто під час пред`явлення нею зустрічних позовних вимог аналогічних за своїм змістом у іншій справі. Проте до суду з вимогами про визнання вказаного кредитного договору недійсним в частині пунктів про сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту - позивачка звернулася лише в травні 2019 року.

Відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» заявлено клопотання про застосування позовної давності у даній справі до ухвалення рішення (а.с. 38).

Таким чином, районний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно встановив фактичні данні та характер спірних правовідносин, а також правові норми, якими вони регулюються, вказав на те, що умови пункту 7.1 вищевказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Так, в матеріалах справи чітко вбачається про обізнаність позивачки щодо порушеного свого права та пред`явлення нею позову після цього через надмірно тривалий проміжок часу.

При цьому районний суд правильно послався на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних прав.

Доводи апеляційної скарги, стосовно непорушення вимог щодо позовної давності, оскільки між сторонами ще тривають правовідносини щодо виконання зобов`язання, не можна прийняти до уваги.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Районним судом вірно застосовані наведені правові норми та враховано обізнаність і усвідомлення позивачки з приводу неправомірності окремих положень кредитного договору щонайменше з 2013 року, а тому і вказав про початок перебігу позовної давності саме з цього часу.

Крім цього, правовідносини, які на даний час тривають між сторонами, стосуються виконання судового рішення, а не з приводу виконання договірних зобов`язань та не можуть впливати на позовну давність в даному спорі.

Згідно із положеннями ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування даного рішення, як такого, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 06 січня 2022 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова