Провадження №22-ц/812/38/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 477/2266/20 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Козаченка Р.В., в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ( ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначав, що з 04 листопада 2005 року по 17 листопада 2020 року він та відповідачка перебували у шлюбі, за час якого ними було придбано у спільну власність нерухоме майно у виді житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,18 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на таке та вказуючи що будинок з ділянкою є їх спільною власністю і кожен із них має рівні права на неї, просив визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки.

В грудні 2020 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій вказувала, що майно було куплене за її особисті кошти, подаровані батьками і передані попередній власниці 16 квітня 2004 року, про що нею власноручно була складена розписка.

Тому просила визнати спірний житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за останньою право особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,18 га, призначену для його будівництва та обслуговування, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення районного суду мотивовано тим, що спірне майно було придбано за кошти, які подарували ОСОБА_4 її батьки.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за весь час перебування в шлюбі апелянт не знав про існування розписки та всі кошти вони заробляли разом з відповідачкою та на меті мали придбання будинку для сумісного проживання. Висновки суду зроблено на показах свідків зі сторони відповідачки, які є не повними та однобокими.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Згідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Між тим, вказані правові висновки залишились поза увагою суду першої інстанції.

Згідно до вищевказаних висновків саме на відповідачку як на одного з подружжя покладається тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на житловий будинок з господарськими спорудами як придбаного в шлюбі майна.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що сторони з 04 листопада 2005 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням суду 17 листопада 2020 року (т. 1 а.с.7).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_4 придбано майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,18 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 8)

Таким чином, матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що під час перебування сторін в шлюбі, ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу від 05 грудня 2005 року, згідно якого придбала жилий будинок з земельною ділянкою. Вартість майна становить 8000 грн, які були сплачені повністю, відповідно до умов договору.

Спірний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 05 грудня 2005 року, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 9).

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та наполягаючи на задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 посилалась на те, що кошти на будинок в розмірі вісім тисяч гривен їй подарували батьки та на підтвердження цього надала розписку від 16 квітня 2004 року про отримання їх продавцем будинку. В даній розписці продавець ОСОБА_5 вказала, що за проданий будинок та земельну ділянку, отримала кошти в сумі 8000 грн, які ОСОБА_4 були подаровані батьками (т. 1 а.с. 86).

Враховуючи вказані заперечення, предметом доказування відповідачки є обставини, шо виключають статус спірного майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та доведення належними та допустимими доказами факту придбання житлового будинку за її особисті кошти, а не за рахунок сімейних джерел доходу чи коштів сторін у справі.

Положеннями ст. 65 СК України закріплено право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, при чому згода одного з подружжя на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення, має бути нотаріально посвідчена.

Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Станом на 16 квітня 2004 року неоподаткований мінімум доходів громадян становив 17 грн., таким чином договір дарування 8000 грн, як такий що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 х 50 = 850 грн) підлягав укладенню у письмовій формі.

Такий договір ОСОБА_4 суду не надала, натомість факт дарування коштів районним судом був встановлений на підставі пояснень свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які в даному випадку не можуть бути розцінені як належні та допустимі докази в силу положень ч. 1 ст. 218 ЦК України.

За відсутності такого договору дарування грошових коштів, не можна прийняти як доведений факт придбання спірного будинку за особисті кошти лише дружини ОСОБА_4 .

Таким чином, належних та допустимих доказів отримання відповідачкою в дар від батьків грошових коштів, суду не надано. На інші джерела походження коштів, сплачених за будинок, як особистих коштів, відповідачка не посилалася.

Крім цього, за клопотанням позивача в суді апеляційної інстанції ухвалою від 25 серпня 2021 року призначено судову технічну експертизу давності документа.

Відповідно до висновку експерта від 17 грудня 2021 року вказано, що на досліджувану розписку від імені ОСОБА_5 про отримання грошових коштів у сумі вісім тисяч гривень, датованої 16 квітня 2004 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання його реквізитів.

Також експерт дійшов висновку, що вирішити питання чи відповідає давність виконання вказаного документа розписки від імені ОСОБА_5 про отримання грошових коштів у сумі вісім тисяч гривень вказаній на ній даті 16 квітня 2004 року, не видається можливим через те, що на досліджуваний документ здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання його реквізитів (т. 2, а.с. 34-42).

Причини та обставини штучного впливу на вказану розписку відповідачкою в судовому засіданні не наведено.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка придбавався ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як сім`єю з метою поліпшення х житлових та побутових умов саме сім`ї.

В відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вказала, що на її прохання власниця спірного будинку, надала дозвіл на реєстрацію місця проживання як її так і ОСОБА_1 заздалегідь до укладання договору -купівлі продажу цього будинку. Так, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Виконавчим комітетом Михайло-Ларинської сільської ради від 30 листопада 2020 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в спірному будинку з 12 серпня 2004 року(т. 1 а.с. 5).

Проживання сторін в спірному будинку до укладання шлюбу та мету придбання будинку саме для майбутнього в ньому спільного проживання сторін, як подружжя, крім цього, підтверджується також і поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. І про це правильно вказав районний суд, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду показали, що сторони проживали до реєстрації шлюбу у батьків відповідачки, а згодом переселилися у спірний будинок, який розташований поруч. Свідки вказали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 багато працювали в своєму господарстві та продавали картоплю, яку привозили із західної України, продавали інший товар. Обидва заробляли кошти та мали на меті купити спірний будинок, в якому вони проживали для спільного проживання їх як подружжя.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мама відповідачки, також підтвердили факт проживання сторін в спірному будинку та проведення в ньому «якихось робіт». ОСОБА_9 та ОСОБА_7 також підтвердили, що сторони продавали картоплю.

Свідок ОСОБА_15 показала суду, що були вони в стосунках до купівлі будинку, проте в яких вона не знає.

Так, з наведених показів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в спірному будинку до укладення шлюбу, кожний працював , а саме продавали картоплю, а також інший товар, отримували дохід, мали спільну мету- придбання будинку для сім`ї, яку вони утворили, зареєструвавши шлюб 04 листопада 2005 року.

Акт про фактичне не проживання позивача в спірному будинку, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не проживає в спірному будинку з моменту реєстрації, не може бути прийнятий як належний доказ, оскільки він не завірений уповноваженою особою. А крім того, особи, які його підписали ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 допитані в судовому засіданні як свідки, такого не стверджували, а навпаки показали, що ОСОБА_1 проживав разом з відповідачкою.

Відповідачка також посилається на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що з листопада 2005 року сторони не проживають разом. Проте, як вбачається із змісту вказаного судового рішення, на вказані обставини посилалась позивачка в своєму позові, про що суд і зазначив в своєму рішенні, однак відповідного факту і відповідного висновку суд не наводив, тому вказана обставина не може вважатися доведеною (т. 1 а.с. 7).

Крім цього з оглянутої апеляційним судом цивільної справи за № 2-477/762/20 слідує, що ОСОБА_1 з заявою про визнання позову у цій справі не звертався.

Таким чином, враховуючи набуття спірного майна в шлюбі і те, що метою його придбання було бажання спільного проживання сторін в цьому будинку, як подружжя, а також відсутність належних доказів, які б доводили факт придбання будинку та земельної ділянки за рахунок особистих коштів відповідачки (як вона стверджувала отриманих в дар від батьків), колегія суддів приходить до висновку про не спростування відповідачкою презумпції статусу спірного майна, як спільного майна подружжя, та достатність критеріїв, які дозволяють надати вищевказаному майну саме такий статус. Вказаний висновок, виключає можливість визнання спірного майна особистою власністю відповідачки ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки.

Строк обліковується починаючи з того часу коли особа дізналася про порушення свого права..

Не можна прийняти до уваги посилання відповідачки на те, що право позивача було порушене з часу, коли він фактично припинив проживання в будинку. Так, місце проживання позивача зареєстровано за спірною адресою до теперішнього часу (а.с. 5). Сторони перебували в шлюбі до 17 грудня 2020 року, тобто коли набрало законної сили рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року про розірвання шлюбу. З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 08 грудня 2020 року, одразу після звернення відповідачки до суду з позовом про розірвання шлюбу.

За вказаних обставин, відсутні підстави вважати порушеною позивачем ОСОБА_1 позовну давність.

Пунктом 2 частини 1 статті 376 ЦПК встановлено, що недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За вказаних обставин, судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 .

Враховуючи, що 24 червня 2021 року у справі було ухвалено додаткове рішення про розподіл судових витрат, однак, додаткове рішення не може залишатися в силі в разі скасування судового рішення по суті справи, вказане додаткове рішення також підлягає скасуванню.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Враховуючи наведене, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги та при подачі позову в розмірі 3363, 20 грн, 1500 грн - витрати на правову допомогу та 5491,52 грн за проведення експертизи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 червня 2021 року та додаткове рішення того ж суду від 24 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя придбаного в шлюбі та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,18 га, з розташованим на ній житловим будинком з господарськими будівлями під АДРЕСА_1 - задовольнити.

Поділити придбане в шлюбі майно, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ земельної ділянки площею 0,18 га разом з розташованим на ній житловим будинком з господарськими будівлями під АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10354,72 грн. судових витрат, з яких 1500 грн - витрати на правову допомогу, 3363,20 грн - судовий збір, 5491,52 грн за проведення експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Судді Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року.