ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
У Х В А Л А

10 січня 2022 року

м. Харків

справа № 623/3351/16-ц

провадження № 22-ц/818/1408/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2017 року в складі судді Винниченка П.П.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ізюмської міської ради Харківської області та просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення загальною площею 41,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що в 2014 році вона самочинно, без дозволу Державного архітектурно - будівельного контролю у Харківській області збудувала нежитлове приміщення на належній їй на праві власності земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтями 331, 376 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за рішенням суду.

Посилаючись на вказані обставини та на положення статтей 331, 376 ЦК України ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення загальною площею 41,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

06 січня 2017 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету, підстав позову та належного відповідача.

Заява мотивована тим, що в позовній заяві позивачка вказала, що у 2014 році на земельній ділянці, належній на праві власності ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було збудоване нежитлове приміщення. Вказані відомості були зазначені позивачкою оскільки вона вважала, що втратила договір купівлі - продажу від 01 вересня 2004 року, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 придбала в ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 41,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за 5 000,00 грн. В пункті 7 договору сторони зобов`язались в подальшому провести його нотаріальне посвідчення. Також, між сторонами в цей же день був підписаний акт приймання - передачі майна, що є предметом договору.

Зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з вимогами нотаріально посвідчити договір купівлі - продажу, однак вказані вимоги залишились без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення загальною площею 41,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2017 року замінено у справі первісного відповідача - Ізюмську міську раду Харківської області належним відповідачем - ОСОБА_2 , а предмет позову - визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно замінено на предмет позову - визнання дійсним договору купівлі - продажу та права власності на майно.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі - продажу нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 41,8 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони узгодили усі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але продавець ОСОБА_2 ухиляється від його нотаріального посвідчення, що є підставою для визнання укладеного між сторони договору купівлі - продажу дійсним.

15 вересня 2021 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що він є власником нерухомого майна за вказаною адресою, до якого відповідач без його відома здійснив прибудову нежитлового приміщення. Зазначає, що ОСОБА_1 разом з відповідачем ОСОБА_2 запевняли, що вказана будівля носить тимчасовий характер та після пошуку іншого місця розташування вона буде перенесена та оформлена належним чином, а насправді ввели його в оману, оформивши право власності на спірне приміщення на підставі оскаржуваного рішення суду.

Вказує, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь - яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, з яких причин правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦП України. Однак позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь - яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі - продажу від 01 вересня 2004 року дійсним.

21 грудня 2021 року ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову та просив заборонити будь - яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 може здійснити відчуження належного їй на праві приватної власності нежитлового приміщення, що унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 153 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, при обрані заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі

№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Види забезпечення позову передбачені статтею 150 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 - 1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь - якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Частиною третя статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного суд апеляційної скарги вважає, що заявником не доведено яким чином невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду апеляційної інстанції. Посилання на загальні підстави норм ЦПК України не є безумовною підставою для забезпечення позову.

Судова колегія зазначає, що в разі задоволення апеляційної скарги, постанова суду апеляційної інстанції не підлягатиме примусовому виконанню, а тому доводи заяви ОСОБА_3 , що незабезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання постанови апеляційного суду є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 3, 149 - 150, 260, 261 ЦПК України, суд

у с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 10 січня 2022 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина