ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/215/22 Справа № 205/8264/20 Головуючий у першій інстанції: Мовчан Д. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Сахарову Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2021 року по справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 рокуКП Теплоенерго Дніпровської міської ради звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що що між КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР та ОСОБА_1 було укладено договір №081116 про постачання теплової енергії від 07.05.2009 року. Оскільки жодних заяв про припинення договору не надходило, договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до умов вищевказаного договору КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР надавало послуги з централізованого опалення нежитлового приміщення протягом опалювальних періодів з червня 2018 року по липень 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 . У період до квітня 2016 року теплову енергію за зазначеною адресою також надавало КП «Дніпровські міські теплові мережі» Дніпровської міської ради. Рішенням Дніпровської міської ради від 19.07.2017 року за №24/23 надано дозвіл на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР на баланс КП «Теплоенерго» ДМР. Так, на підставі вищевказаного рішення року було здійснено передачу заборгованості боржників з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР на баланс позивача, зокрема, заборгованість відповідача у сумі 253557,71 грн. Отже, відповідно до ст. 11 ЦК України, позивач набув права і обов`язки стосовно відносин з відповідачем, в тому числі і право вимоги за зобов`язанням зі сплати заборгованості в цій частині. Так, відповідно до розрахунку, сума заборгованості за надані послуги теплопостачання за вказаною адресою за період з червня 2018 року по липень 2020 року складає: сума основного боргу 243863,36 грн., 3 % річних 1938,86 грн., пеня 7755,49 грн. за умовами договору, а всього 253557,71 грн. Тому, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» ДМР заборгованість за теплопостачання в розмірі 253557,71 грн., в тому числі: основний борг 243863,36 грн., 3 % річних 1938,86 грн., пеня 7755,49 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2021 року позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання за період з червня 2018 року по липень 2020 року в розмірі 253557,71 грн., з яких: сума основного боргу 243863,36 грн., 3 % річних 1938,86 грн. та пеня 17755,49 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 3803,37 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Місце проживання відповідача ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 . На день розгляду даної справи на території Дніпропетровської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даному регіоні є стабільною. Також, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні неможливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.

У даній справі питання права не становлять особливої складності. Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20579906 від 15.10.2008 року, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34).

07 травня 2009 року між Міським КП Дніпропетровські міські теплові мережі та ОСОБА_1 укладено договір №081116 про постачання теплової енергії; строк дії договору до 07.05.2012 року (а.с. 21-24)

Рішенням Дніпровської міської ради від 19.07.2017 року за №24/23 надано дозвіл на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР на баланс КП «Теплоенерго» ДМР. Відтак КП «Теплоенерго» ДМР належить право вимоги за зобов`язаннями, які виконувались КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР (а.с. 36-37).

На підставі зазначеного ОСОБА_1 запропоновано укласти Договір з КП «Теплоенерго» ДМР та направлено новий Договір №081116 про постачання теплової енергії від 01.09.2017 року. Доказів одержання вказаного договору відповідачем, підписання його відповідачем, повернення договору позивачу - суду не надано (а.с. 38-41).

Відповідач за вказаною вище адресою одержує послуги позивача з опалення приміщення; із заявою про відмову від послуг позивача відповідач до позивача не звертався. На спростування наведених фактів відповідачем докази не надані, клопотання про витребування відповідних доказів судом відповідачем не заявлені. Також відповідачем не доведено, що у спірний період послуги з опалення були недостатньо якісними; доказів на підтвердження таких тверджень суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила та визнала, що протягом спірного періоду ОСОБА_1 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 здає в оренду; за вказаною адресою зареєстрована юридична особа ТОВ Клініка Довіра; викладене підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції (а.с. 29 т.2).

Свої зобов`язання з оплати послуг за постачання теплової енергії відповідач не виконує, у зв`язку з чим, станом на липень 2020 року, позивачем нарахована заборгованість у розмірі 253557,71 грн., з яких сума основного боргу 243863,36 грн., 3 % річних 1938,86 грн., пеня 7755,49 грн. за умовами договору (а.с. 5, 6).

Позивачем 06 липня 2020 року відповідачу направлено досудову вимогу, з якої вбачається, що в результаті невиконання умов договору про постачання теплової енергії позивач звернеться до суду з позовом про стягнення боргу за теплову енергію в сумі 243863,36 грн. (а.с. 58).

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання (стаття 714 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач - це фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Тобто регулювання відносин здійснюється щодо постачання теплової енергії, яка призначена для купівлі - продажу. Основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Згідно п. 3 Правила користування тепловою енергією споживач теплової енергії є фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційним судом встановлено, що протягом спірного періоду ОСОБА_1 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 здає в оренду; за вказаною адресою зареєстрована юридична особа ТОВ Клініка Довіра, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 29 т.2), визнано представником відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідач за вказаною вище адресою одержує від позивача послуги з опалення приміщення; із заявою про відмову від послуг позивача відповідач до позивача не звертався, акт про відключення приміщення відповідача від опалення не складався, таке відключення не відбувалось. На спростування наведених фактів відповідачем докази не надані, клопотання про витребування відповідних доказів судом відповідачем не заявлені. Також відповідачем не доведено, що у спірний період послуги з опалення були недостатньо якісними; доказів на підтвердження таких тверджень суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Суд звертає увагу, що у разі наміру споживача не отримувати теплову енергію, він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення свого приміщення від мережі централізованого опалення. Станом на час звернення позивача з позовом у даній справі таке відключення не здійснювалось.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що у даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідач за вказаною адресою свого нежитлового приміщення користувався послугами позивача щодо постачання теплової енергії, однак належним чином не виконує свої зобов`язання щодо оплати таких послуг, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості на користь КП Теплоенерго ДМР.

Відповідно до частин першої, другої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом усього часу вправі заявити в суді вимоги про повернення тієї частини боргу, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відтак, оскільки у даних правовідносинах встановлено обов`язок відповідача сплачувати вартість наданих житлово-комунальних послугщомісячно на кінець розрахункового періоду, тобто зі спливом кожного календарного місяця, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Подібний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно правового висновку, викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

З наведеного слідує, що відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у суді апеляційної інстанції лише у випадку неналежного повідомлення судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, представником апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, обґрунтовуючи це тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не мав змоги подати заяву про застосування до вимог підприємства наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки справа була розглянута у заочному порядку за його (відповідача) відсутності, що підтверджується матеріалами справи.

Встановлено, що даний позов пред`явлений до суду 23 жовтня 2020 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1 т. 1); із розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, вбачається, що заборгованість нарахована по березень 2020 року (а.с. 5-6 у т.1 та а.с. 2 т. 2).

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги представлений позивачем розрахунок заборгованості, який є арифметично правильним та викладений у зручній для дослідження табличній формі, - колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим період, за який з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, має становити з 23.10.2017 року по березень 2020 року (відповідно до змісту позовної заяви), а розмір заборгованості - 180188,50 грн.

Заборгованість по оплаті теплової енергії, яка сформувалась до 23 жовтня 2017 року (в період опалення) в сумі 62973,29 грн. не підлягає стягненню з відповідача, у зв`язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності, відносно даних щомісячних платежів, без поважних причин (а.с. 2 т.2).

З урахуванням змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку (а.с.5,6 т., а.с.2 т2), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1432,60 грн., за період з червня 2018 року по березень 2020 року, виходячи із встановленого вище розміру заборгованості у сумі 180188,50 грн.

Приймаючи до уваги, що, відповідно до змісту позовної заяви, позивач заявив вимогу про стягнення пені на підставі умов двосторонніх письмових договорів про постачання теплової енергії; встановивши, що договір від 07 травня 2009 року було укладено сторонами на строк до 07 травня 2012 року; приймаючи до уваги, що договір №081116 від 01.09.2017 про постачання теплової енергії не підписаний відповідачем, твердження відповідача про неодержання примірника вказаного договору у суді не спростовані, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 7755,49 грн., вимога про стягнення якої була заявлена саме з підстав невиконання умов вищевказаних договорів від 07 травня 2009 року та 01.09.2017 року.

З урахуванням викладеного вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за постачання теплової енергії у розмірі 180188,50 грн., 3% річних в сумі 1432,60 грн., а всього 181621 грн. 10 коп.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаютьсяна обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати, що понесені на сплату судового збору, у розмірі 977,03 грн.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради () заборгованість за постачання теплової енергії у розмірі 180188,50 грн., 3% річних в сумі 1432,60 грн., а всього 181621 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот двадцять одна) грн. 10 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради () судові витрати в розмірі 977 (дев`ятсот сімдесят сім) грн. 03 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова