Справа №333/586/22
Провадження №2/333/2087/22
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 липня 2022 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючої судді Варнавської Л.О.,
за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,
представника позивача адвоката Говіної Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок визнавши відповідачів таким, що втратили право користування квартирою житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до договору дарування від 24.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. (реєстровий номер 1553) ОСОБА_1 належить право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідачі були зареєстровані у будинку на момент укладення договору дарування, але жодного дня з моменту фактичної реєстрації місця проживання та по теперішній час не проживали за місцем реєстрації. Такі відомості підтверджуються і актом від 25.01.2022 року та довідкою, що видані квартальним комітетом № 17.
Особисті речі Відповідачів у житловому будинку відсутні. Окрім того вони не допомагають сплачувати комунальні послуги, які на них нараховуються.
На даний час місце фактичного перебування або проживання Відповідачів не відомо, зв`язок з ними відсутній.
У зв`язку з тим, що у будинку зареєстровані Відповідачі у Позивача виникли труднощі щодо реалізації свого права власності, а саме: сплата додаткових коштів за комунальні послуги за Відповідачів та можуть виникнути труднощі в майбутньому при здійснення свого права при відчуженні нерухомості.
Ухвалою від 31.01.2022 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 та адвокат Говіна Л.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила суд задовольнити їх. Додатково позивач зазначила, що відповідачі є її родичами (племінники). ОСОБА_4 , яка подарувала їй будинок приходиться відповідачам двоюрідною бабусею. Де наразі перебувають відповідачі їй невідомо. Востаннє спілкувалась з ними на похоронах тітки у липні 2021 року. Вони скривджені на те, що ОСОБА_4 подарувала їм будинок, тому будь-якого зв`язку з ними не має. Про те, що відповідачі зареєстровані у будинку, їм відомо. Знятись з реєстраційного обліку погодились лише після компенсації їм грошей.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлені судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились причини неявки суду невідомі. Направлені судові повідомлення повернулись до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що проживає за адресою АДРЕСА_2 , з 1974 року. Позивач ОСОБА_1 є його сусідкою. По АДРЕСА_1 завжди проживали ОСОБА_6 т. Валя та д.Анатолій. ОСОБА_7 померла. Наразі по АДРЕСА_1 . Проживає ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 . Відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не бачив, по Вокзальній буд. 4 вони не проживають.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 є йому не рідною, вона племінниця його померлої дружини ОСОБА_7 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за 10 років провідували його декілька разів і все. Ніколи вони не проживали у буд. АДРЕСА_1 , та нічим йому допомагали. Його дружина ОСОБА_7 була власницею буд. АДРЕСА_1 , наразі власницею є ОСОБА_1 .
Заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до договору дарування від 24.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. (реєстровий номер 1553) ОСОБА_10 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв.м. житловою 29,1 кв.м. з відповідними господарськими спорудами.
Право власності на вказаний будинок було зареєстроване за ОСОБА_1 що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6).
Судом встановлено, що до теперішнього часу, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишаються зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 .
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень порушень його права власності від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Права власника житлового будинку, квартири також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законодавством.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у зв`язку з відчуження власником свого майна, тобто право власності на квартиру у відповідача припинилося у зв`язку із її продажем.
Відповідно до п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат, або інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.
В даному випадку відбулось відчуження спірного будинку (дарування) за адресою: АДРЕСА_1 , попереднім власником ОСОБА_4 та набуття право власності ОСОБА_1 .
За умовами договору дарування будинку, ОСОБА_11 свідчить, що відчужуваний житловий будинок належить їй па праві особистої приватної власності, як такий, що отриманий у дар та у спадок, в спільній сумісній власності подружжя не перебуває, малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб які мали б право на проживання та користування вищевказаним житловим будинком немає, а також, свідчить що вищезазначений житловий будинок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, забороною /арештом/ не перебуває, обмежень, обтяжень, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб /у том)' числі за договорами найму /оренди/ чи за шлюбним контрактом/, як у межах, так і за межами України та заборгованості по податках чи інших платежах, які б стосувалися відчужуваного майна немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, приховуваних дефектів, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна Обдаровуваної або інших осіб немає. Право власності або право користування земельною ділянкою на якій розташований відчужуваний житловий будинок ОСОБА_11 не оформлювалось (п.5)
У матеріалах справи відсутні будь-які дані, які би свідчили про наявність правових підстави для реєстрації відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірному будинку.
Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідачів за адресою будинку позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг.
Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, судове рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, на вимогу позивача, може бути підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання у спірному приміщенні.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018р. у справі № 461/3031/14-ц (провадження № 61-805 св 17). А, відповідно до ст.13 ч.6 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265, 280, 282, 354 ЦПК, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування будинком будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з моменту його оголошення до Запорізького апеляційного суду області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 26.07.2022 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л.О. Варнавська