КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 361/8998/20

номер провадження 22-ц/824/5270/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року /суддя Петришин Н.М./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с.145-149/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати на користь ОСОБА_2 у розмірі 12 724 грн.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема помилково не встановлено перешкод позивачу у користуванні квартирою, що підтверджується висновком поліції. Також, не враховано, що вселилися відповідачі в спірну квартиру як батьки дружини власника квартири. Тому право користування квартирою позивача у них виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Судом першої інстанції також помилково та бездоказово встановлені обставини проживання позивача у Республіці Польща а відповідачів у спірній квартирі протягом 10-ти років і навпаки не враховано того, що у позивача є інша сім`я та дитина від даного шлюбу. Наголошувала і на тому, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391, 401 ЦК України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими, закріплено принцип непорушності права приватної власності.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , з 14.12.2011 року по теперішній час.

Рішенням Окружного суду у м. Білосток Республіки Польщі від 24 липня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 , дівоче прізвище ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , зареєстрований 15 жовтня 2008 року у м. Бровари (Україна) та внесений до книги реєстрації шлюбів органу реєстрації актів громадського стану у м. Білосток.

02 серпня 2020 року та 11 серпня 2020 року позивачем ОСОБА_2 на адресу зареєстрованого місця проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлено вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно відповіді Броварського районного управління поліції, 02.08.2020 року до Броварського відділу поліції ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від ОСОБА_2 , що близько 21:15 год. за адресою АДРЕСА_2 виник конфлікт щодо проживання в вищевказаній квартирі, яка належить заявнику, зареєстрованих в ній мешканців. В ході перевірки опитаний ОСОБА_2 пояснив, що прийшов за вищевказаною адресою до своєї квартири, в якій також зареєстровані колишній тесть з тещею ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не впускали останнього до квартири, в результаті чого між останнім трапився конфлікт та вже по приїзду працівників поліції останній потрапив до квартири, та надав пояснення, що за даним фактом буде звертатись до суду. Опитана ОСОБА_4 пояснила, що 02.08.2020 року перебувала за місцем проживання, до неї прийшов зять ОСОБА_2 , який почав вибивати двері та поводити себе не адекватно, кидався в бійку до її чоловіка. В ході конфлікту жодних неправомірних дій відносно ОСОБА_2 не заподіяно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст.156 ЖК України якою передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує на наявність перешкод у користуванні своєю власністю, проте, судом першої інстанції не було встановлено, в чому саме полягають такі перешкоди. Наданий до суду висновок Броварського відділу поліції від 12.08.2020 року лише підтверджує конфлікт між сторонами, проте не є достатнім доказом, що свідчить про існування перешкод позивачу збоку відповідачів у користуванні квартирою.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі вселилися до квартири за згодою власника і, оскільки сторони фактично не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, набули право користуванням чужим майном, а отже, законних підстав для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд обґрунтовано не знайшов, оскільки, відповідачі іншого житла не мають, за вказаною адресою зареєстровані як за постійним місцем проживання, за згодою власника квартири, проживають у спірній квартирі уже тривалий час (близько 10 років), при цьому, до суду не надано належних доказів на підтвердження перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою, який з серпня 2010 року і до цього часу постійно проживає у Республіці Польща.

Доводи апеляційної скарги, що фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення /постанова Великої палати ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17/.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін /постанови Великої палати ВС від 03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 та від 04.07.2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанови ВС від 09.10.2019 у справі № 615/1636/17/.

Суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою /постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц та від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц/.

Положення статті 406 ЦК Україниу спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України /постанова Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц/.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю /постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц/.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком /постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц/.

Згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. /постанова Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц/.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення перешкод власнику квартири щодо користування власністю, претензія щодо виселення /а.с. 27/ не оформлена нотаріально та не вказує підстав для виселення, досудовий порядок щодо позбавлення права проживання колишніх членів сім`ї не дотримано як і не зазначено чим саме вони перешкоджають власнику, отже втручання в даному випадку у право на житло відповідачів не буде виправданим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: