УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді Усатової І.А., за участю секретаря судового засідання Омелько Г.Т, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Амборського А.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Амборського А.В звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа відносно боржника ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань визначених рішенням суду.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження № 25836896 з примусового виконання Виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 2-1434/10 від 24.02.2011, виданого на виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.06.2010, про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно суми заборгованості всього у розмірі 5 921 049,51 грн.

Постанова про відкриття виконавчого провадження № 25836896 від 12.04.2011.

11.03.2013 проведено опис та арешт майна, що належало на праві власності Боржнику - ОСОБА_1 а саме чотирьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 , про що складено Акт опису та арешту майна від 11.03.2013.

У межах виконавчого провадження №25836896, 17 вересня 2013 року була реалізована на прилюдних торгах квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом реалізації предмета іпотеки від 02.10.2013 року та Протоколом проведення прилюдних торгів № 1013378/1 від 27.09.2013. Переможцем торгів став гр. ОСОБА_3 , яким було сплачено грошову суму у розмірі 1 411 400,00 грн.

Згодом, Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2014 у справі № 757/21954/13-ц було визнано недійсними результати прилюдних торгів від 17.09.2013 з реалізації арештованого нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру. Рішення набрало законної сили, та на підставі вказаного рішення право власності було повернуто ОСОБА_1

13.03.2019 постановою державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві у виконавчому проваджені № 25836896 призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА МАЙНОВИХ ПРАВ».

19.03.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА МАЙНОВИХ ПРАВ» зроблено висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки відповідно до якого оцінено майно боржника, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_2 .

17.04.2019 до Державного підприємства «СЕТАМ» подано заявку від 16.04.2019 на реалізацію арештованого майна у виконавчому проваджені № 25836896 підписану державним виконавцем та начальником Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.06.2019 у справі № 757/59640/16-ц заборонено проводити реалізацію квартири АДРЕСА_1 . Вказана Ухвала скасована Постановою Київського апеляційного суду від 05.09.2019 у справі № 757/59640/16-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2019 у справі № 757/58121/19-ц вжито заходи забезпечення позову, в тому числі: - Заборонено Державним та приватним виконавцям вчиняти дії щодо підготовки до проведення електронних торгів, а Державному підприємству «СЕТАМ» проводити реалізацію арештованого майна квартири АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, а також вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження, перехід права власності на вказане нерухоме майно.

Вказана ухвала була надіслана Печерським районним судом м. Києва до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та до ДП «СЕТАМ», про що свідчить супровідний лист від 05.11.2019.

21.01.2020 державним виконавцем надсилано до ДП «СЕТАМ» вимогу виконавця № 25836896/6 від 21.01.2020 про термінове повідомлення (із наданням копій документів) про обставини, які стали підставою для зупинення електронних торгів з реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 з 20.05.2019 по 21.01.2020. У відповідь ДП «СЕТАМ» було надіслано державному виконавцю Амборському А.В. лист, отриманий останнім 31.01.2020, в якому повідомлялося про зупинення торгів з підстав вжиття заходів забезпечення позову на підставі Ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2019 у справі № 757/58121/19-ц.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.11.2021 у справі № 2-1434/10 заяву ОСОБА_5 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено Стягувача у виконавчому провадженні № 25836896 з ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на ОСОБА_5 .

Державний виконавець зазначив, що усі вимоги державного виконавця боржником залишені без виконання, що свідчить про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням суду. Вважає, що наявність у боржника зобов`язань, покладені на нього рішенням суду, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Представником боржника - адвокатом Южда Сергієм Миколайовичем 13 листопада 2020 року подано заперечення на подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , в посилається на необґрунтованість та безпідставність подання державного виконавця, а факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання покладених на неї обов`язків не доведений.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про місце, день і час проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно Узагальнення Верховним Судом України судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.1013, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Тобто, відповідно до правової позиції Верховного Суду України ухиленням є діяння, які одночасно відповідають трьом умовам: 1) свідомі діяння (дія чи бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні; 2) у боржника є реальна можливість виконати такий обов`язок; 3) виконанню обов`язку не заважають будь-які незалежні від боржника об`єктивні обставини.

Відповідно до викладеного, державним виконавцем мають бути доведені всі три умови ухиляння боржника від виконання покладених на нього зобов`язань.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Інформаційна довідка №224299184 від 16.09.2020, з 2007 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 137,5 кв.м.

На вказану квартиру у ВП №25836896 накладено арешт згідно постанови державного виконавця від 01.02.2017 року. Номер запису про обтяження 18803554.

Крім того, Реєстр речових прав на нерухоме майно містить інформацію (інформаційна довідка № 186068932 від 24.10.2019), що з 12.07.2018 ОСОБА_1 є власником Житлового будинку загальною площею 14 м.кв. за адресою: АДРЕСА_3 .

На вказаний будинок державним виконавцем Амборським Андрієм Вікторовичем згідно постанови від 06.03.2019 накладено арешт. Номер запису про обтяження: 30579298.

Але відповідно до довідки інженера з інвентаризації №17-Л від 01.08.2019, вказаний будинок демонтовано у зв`язку з його руйнуванням, що підтверджується довідкою інженера з інвентаризації від 29.05.2019 № 27/05.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 є власником лише єдиного житла за адресою АДРЕСА_4 , в якому вона зареєстрована та проживає з 27.05.2010, що слідує з копії паспорта останньої та підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 03.12.2019 № 11155483.

Факт проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі підтверджується доказами, наданими в матеріали справи Державним виконавцем, а саме Довідкою № 244 від 07.02.2017 року (аркуш справи № 87), відповідно до якої ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та проживає в ній без реєстрації.

На час вчинення виконавчих дій державним виконавцем, діяли норми п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири.

Враховуючи те, що кредит надавався в доларах США, а ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у вказаній квартирі, площа якої не перевищує 140 м.кв., на звернення стягнення на вказану квартиру розповсюджувався мораторій.

Натомість матеріали виконавчого провадження та наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що ОСОБА_1 не ухиляється від виконання рішення суду, а на даний час не має засобів для його виконання та не може його виконати в силу дії мораторію на звернення стягнення на її єдине житло, що передано в забезпечення виконання валютних зобов`язань.

Крім того, заборона проведення електронних торгів підтверджується наявними в матеріалах виконавчого провадження Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року у справі № 757/59640/16-ц та Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2019 року у справі № 757/58121/19-ц, якими заборонено проводити реалізацію на електронних торгах квартири АДРЕСА_1 .

Факт неможливості виконання рішення суду підтверджується також і Постановами державного виконавця про: арешт коштів боржника від 01.02.2017 року (накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках у 15 банківських установах в межах суми 6 513 154,46 грн.) - та відповіді установ банків про відсутність грошових коштів; арешт майна боржника від 01.02.2017 року (квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 00 в межах суми 6 513 154,46 грн.); арешт коштів боржника від 19.02.2019 року (накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках у 78 банківських установах в межах суми 6 513 154,46 грн.) - та відповіді установ банків про відсутність грошових коштів.

Згідно Узагальнення Верховним Судом України судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.1013, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Згідно цієї ж правової позиції тягар доказування покладається на державного виконавця.

У ст. 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, наголошено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно із своєю власною, й обмеження може бути встановлено законом в разі крайньої необхідності в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину й захисту здоров`я чи моралі, й якщо це виправдано суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Відповідно до вимог ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Європейський Суд з прав людини розглядає такі питання: чи було втручання передбачено законом, переслідувало воно одну чи декілька законних цілей і, чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям: ґрунтуватися на національному законі; переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції; відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь яких обставин.

Влада не може застосовувати довготривалі строки заходів, які обмежують свободу пересування особи, без регулярної перевірки їх обґрунтованості, що повинні здійснюватися судами в останній інстанції для того, щоб забезпечити гарантії незалежності та неупередженості процедури обмеження права виїзду особи за межі країни.

Беручи до уваги те, що національні суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, Протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права в України, суд при вирішенні питання про обмеження свободи пересування, в межах своїх дискреційних повноважень, перевіряє критерії для такого втручання, а саме: на відповідність національного закону, в якому повинні міститися межі втручання в свободу пересування, в розумінні поняття «закон» Європейським Судом, на відповідність цілі втручання - захист прав іншої особи, в даному випадку банку, засобам, які використані приватним виконавцем, з урахуванням співмірності цілі втручання застосованим ним заходам, що є необхідним в демократичному суспільстві.

Захищаючи права одних осіб суд не вправі порушувати права інших осіб.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням або рішенням інших органів та її намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тож законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання, або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень виконавця.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

З урахуванням викладеного, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Амборським А.В. не доведено факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання покладених на неї обов`язків, відповідно суд приходить до висновку про відсутність підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа, у зв`язку із чим подання державного виконавця не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 260, 441 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання старшого державного виконавець Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Амборського А.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) залишити без з адоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи яка її оскаржує апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.А. Усатова