Провадження № 2/761/975/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

третьої особи: ОСОБА_5 ,

третьої особи: ОСОБА_6 ,

представника третьої особи: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання покупцем за договором, -

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання покупцем за договором.

Під час слухання справи як третю особу було залучено ОСОБА_6 .

В позовних вимогах позивач просить:

визнати частково недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна загальною площею 25,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.08.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. у частині покупця;

визнати покупцем за даним договором купівлі-продажу ОСОБА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач за власні кошти придбала зазначене нерухоме майно, придбанням нерухомості займалась лише вона. Однак в силу певних обставин, які на той склалися, покупцем за даним договором виступила її донька.

На початку березня 2021 року позивач просила доньку переоформити зазначене вище нерухоме майно на своє ім`я, проте, вона категорично відмовилась вчиняти будь-які дії та взагалі заявила, що має намір продати спірне приміщення. Крім того, позивач зазначає, що між її дочкою та чоловіком дочки погіршились відносини, вони стали проживати окремо та мають намір розлучитись і в неї є побоювання з приводу захисту своєї власності, тому на підставі положень ст.ст.203, 215, 235 ЦК України звернулась до суду з цим позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити. Позивач в судовому засіданні пояснила, що ні донька (відповідач), ні зять (третя особа) не знали про те що вона має намір придбати приміщення і підшукала вона його тоді, коли донька із зятем були у весільній подорожі. Позивач пояснила, що вона з донькою домовилась, що приміщення буде оформлене на неї.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач відзив до суду не направила. В той же час в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що нежитлове приміщення дійсно знайшла її мати, придбала за власні кошти, а вона (відповідач) лише була зазначена покупцем. В той же час ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона розуміла, що вказане приміщення все рівно буде їй належати оскільки мати обіцяла його подарувати.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні у вирішенні позовних вимог поклався на розсуд суду. В той же час суду пояснив, що приміщення знайшла ОСОБА_1 , вона його оглядала та сплатила за нього грошові кошти. Також ОСОБА_5 зазначив, що йому відомо було що ОСОБА_3 лише формально була вказана покупцем.

Третя особа ОСОБА_6 та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог та просили відмовити в їх задоволенні. В той же час ОСОБА_6 суду пояснив, що він збирав кошти на приміщення. Вказані кошти він зберігав в банківській скриньці.

Третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання представника не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено судом, що 08 серпня 2019 року між ОСОБА_3 (далі - Покупець) та ОСОБА_5 (далі - Продавець) укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, що, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О., предметом якого є вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м.

Відповідно до п. 1.7 Договору Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості Сторін; цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; в тексті цього Договору зафіксовані всі істотні умови стосовно купівлі-продажу Нерухомого майна.

Сторони домовились та зазначили в п. 2.1. Договору, що ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим Договором становить 712 100 (сімсот дванадцять тисяч сто) гривень 00 копійок, які повністю Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору. Підписи під цим договором є підтвердженням факту повного розрахунку за продане Нерухоме майно і підтверджують відсутність будь-яких фінансових та матеріальних претензій до Покупця. Зазначена ціна встановлена за згодою Сторін цього Договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам.

В той же час ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що кошти за договором сплачувала її мати - ОСОБА_1 . Кошти належали матері та вона не має будь-якого відношення до сплаченою матір`ю суми.

Крім того, ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що саме ОСОБА_1 сплатила йому вартість придбаного нерухомого майна.

ОСОБА_7 не надав суду належних та допустимих доказів що він надавав кошти для придбання нерухомого майна.

Як зазначено в п. 6.5. Договору, до відома Продавця доведено зміст заяви чоловіка Покупця ОСОБА_6 , про його згоду на підписання вказаного договору та придбання вказаного нежитлового приміщення, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. 08.08. 2019 року за реєстровим № 833.

Як зазначили сторони, згоду ОСОБА_6 приватний нотаріус отримала лише з тих підстав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 13.06.2019 року (та на момент посвідчення правочину) перебували в зареєстрованому шлюбі.

08.08.2019 року в Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на зазначене вбудоване приміщення.

Позивач, звертаючись до суду з позовом вважає оскаржуваний Договір купівлі-продажу нерухомого майна удаваним в частині покупця та у зв`язку з цим просить визнати його недійсним в частині покупця, та визнати її покупцем оскільки нерухоме майно придбано за її кошти, які нею позичені у свого двоюрідного брата ОСОБА_8 на підставі Договору позики від 06 серпня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦКУ удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦКУ).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

З наведених положень законодавства вбачається, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням».

До аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Крім того, аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 372/2157/19, у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №372/2158/19 та у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 205/2371/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань) (ефективний спосіб захисту).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Таким чином, враховуючи, що обраний позивачем в даному позові спосіб захисту не передбачений законом, оскільки нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору, а ст. 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням, тому суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання покупцем за договором - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15 липня 2022 року

Суддя: Н.Г.Притула