1Справа № 335/4806/17 6/335/11/2022
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2017, з урахуванням ухвали від 29.04.2021 про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ПАТ «БАНК ФОРУМ» задоволено, а саме:
змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» з 27 червня 2012 року на 19 січня 2017 р. та вважати датою звільнення 19 січня 2017 р.;
Заочне рішення набрало законної сили в частині зміни дати звільнення 21.03.2018 (т. 1 а.с. 213216), а в частині стягнення вищезазначених сум 30.03.2021 (т. 2 а.с. 218223) (з урахуванням часткового скасування рішення суду апеляційної інстанції від 21.03.2018 постановою Верховного суду від 18.11.2020 та направлення справи у цій частині на новий апеляційний розгляд (т. 2 а.с. 139145)).
24.12.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, в обґрунтування якої зазначила, що на порушення вимог ст. 129 Конституції України, ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) заочне рішення суду від 11.07.2017 не виконано, чим порушуються її права. Виконання цього рішення є неможливим, у зв`язку із ліквідацією ПАТ «БАНК ФОРУМ» та припиненням з 04.07.2019. Разом із тим, виходячи із приписів ст. 240-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), а також ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», п. 3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, яка управляє майном ПАТ «БАНК ФОРУМ» ще три роки після внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення банку, а тому вважає вказаний Фонд процесуальним правонаступником ПАТ «БАНК ФОРУМ», який має виконати рішення суду.
У судовому засіданні заявник (стягувач) ОСОБА_1 підтримала заяву та просила її задовольнити з підстав, що викладені у ній та її письмових поясненнях. При розгляді справи просила врахувати практику Верховного суду, а також рішення та ухвалу Європейського суду з прав людини у справі «Жовнер проти України». Просила змінити порядок виконання заочного рішення суду від 11.07.2017 шляхом зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити на її користь стягнуті суми за рішенням суду.
Представник заінтересованої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи.
Представник ПАТ «БАНК ФОРУМ» в судове засідання не викликався, оскільки ПАТ «БАНК ФОРУМ» припинено, про що 04.07.2019 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Заслухавши стягувача, дослідивши матеріали справи в межах вирішуваного питання, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
У якості підстави для зміни способу та порядку виконання вищезазначеного заочного рішення суду ОСОБА_1 вказує ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ», що, на переконання суду, доводить наявність обставин, що роблять неможливим виконання рішення суду та надає підстави для вирішення питання щодо зміни способу або порядку виконання заочного рішення суду від 11.07.2017.
Отже, саме з цієї дати відповідно до положень ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа ПАТ «БАНК ФОРУМ» є припиненою.
У той же час, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Як зазначено судом вище, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2017 у цій справі набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню. У той же час, заявник позбавлена можливості реалізувати своє право на виконання цього рішення, зокрема, у частині стягнення на її користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу розміром 176 419,66 грн., через припинення юридичної особи, яка виступала відповідачем у справі, внаслідок її ліквідації.
У судовому засіданні встановлено, що заочне рішення від 11.07.2017 дотепер не виконане, з метою з`ясування можливості виконання рішення суду у цій та іншій справі за позовом ОСОБА_1 заявник зверталась до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Прем`єр-Міністра України, Міністерства юстиції України, органів прокуратури та інших державних органів, однак звернення ОСОБА_1 до реального виконання рішення суду не призвели.
У порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» заявник позбавлена можливості виконати рішення суду, оскільки боржник ПАТ «БАНК ФОРУМ» як юридична особа припинений, що є підставою відповідно до положень п. 5 ч. 4 ст. 4 цього Закону для повернення виконавчого документа стягувачеві.
У рішенні від 15.05.2019 № 2-р(ІІ)/2019 у справі № 3-368/2018 (5259/18) Конституційний Суд України наголосив, що «…обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання…
Конституційний Суд України, розвиваючи свою юридичну позицію щодо визначення обов`язкового виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист, яка була сформульована з урахуванням положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), бере до уваги практику застосування Європейським судом з прав людини положень вказаної статті Конвенції в аспекті розуміння позитивного обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення.
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі „Shmalko v. Ukraine від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі „Fuklev v. Ukraine від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі „Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі „Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine від 15 жовтня 2009 року)».
Конституційний Суд України у рішенні від 25.04.2012 № 11-рп/2012 у справі № 1-12/2012 зауважив, що «…зміна способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. Зі змісту та призначення інституту зміни способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови вбачається, що він є ефективним процесуальним засобом, який спрямований на гарантування виконання судового рішення. За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Зміни одного способу та порядку виконання судового рішення на інший пов`язані з обов`язковим його виконанням незалежно від того, яким чином це відбувається - добровільно чи примусово. Про зміни способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови суду або про відмову у їх задоволенні виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому законом порядку».
Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 Цивільного кодексу України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб. Така правова позиція міститься у постановах Верховного суду від 10.06.2019 у справі № 350/426/16-ц, від 05.09.2018 у справі № 2-749/11.
Враховуючи викладене, оскільки судом встановлено наявність обставини, що унеможливлює виконання заочного рішення суду від 11.07.2017, яке набрало законної сили, тому суд вважає, що наявні передбачені законом підстави для зміни способу виконання цього рішення.
При цьому, у цій справі суд дійшов висновку про необхідність зміни саме способу виконання рішення суду шляхом встановлення судом нового заходу для реалізації права ОСОБА_1 на отримання стягнутих на її користь вказаним рішенням суду грошових коштів у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судом враховуються вимоги статті 240-1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.
Також, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 зазначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
Скасовуючи постанову Апеляційного суду Запорізької області від 21.03.2018 у цій справі в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та передаючи у цій частині справу на новий розгляд, Верховний Суд в постанові від 18.11.2020 зазначив наступне.
Постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 13.06.2014 №355 відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ».
26.05.2016 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 840, відповідно до якого продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Форум» на два роки, до 15 червня 2018 року включно.
Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку. Зобов`язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. Однак виплата заробітної плати не обмежується і не пов`язується з фінансовими можливостями банку, оскільки вона передбачена пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду
у постанові від 05.06.2018 у справі № 274/3529/16-ц (провадження №14-8цс18).
Початок процедури ліквідації банку, про наслідки якої зазначено у статтях 46, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) такого банку на отримання заробітної плати відповідно до пункту 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, статтею 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами статті 97 та гарантіями статті 233 КЗпП України, статті 21 Закону України «Про оплату праці».
Тобто запровадження в банківській установі тимчасової адміністрації чи початок її ліквідації не можуть бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати заробітної плати.
Виходячи із системного аналізу змісту вказаних нормативних актів та правових висновків, вбачається, що обмеження, встановлені статтею 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», поширюються також і на вимоги до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація або розпочата ліквідація, про виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, зокрема середній заробіток за час вимушеного прогулу, ці виплати не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу, які за своєю природою хоч і стосуються відповідальності роботодавця за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати праці, проте не є вимогами про стягнення заробітної плати.
Далі, у постанові Запорізького апеляційного суду від 30.03.2021 у цій справі зазначено, що відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. З огляду на це, задоволення позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні не допускає стягнення з відповідача коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такі вимоги підлягають задоволенню в сьому чергу.
Отже, виходячи зі змісту вищезазначених норм законодавства, а також рішень судів апеляційної і касаційної інстанції у цій справі, задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинно здійснюватися з урахуванням норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
При цьому, на переконання суду, обставина щодо припинення на теперішній час ПАТ «БАНК ФОРУМ», в якому на момент розгляду справи судом першої інстанції було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації, не вказує на неможливість виконання рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_1 як колишнього працівника цього банку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Як вказано у постанові Запорізького апеляційного суду від 30.03.2021 у цій справі у даному випадку підлягає застосуванню пункт 7 частини 1 статті 52 вказаного Закону, яким визначено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості: …7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними з банком особами, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними з банком особами.
Крім того, згідно із частиною сьомою цієї статті (із урахуванням змін, внесених Законом України № 1588-IX від 30.06.2021) право на звернення до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) з позовом про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності умов, визначених частиною першою цієї статті, виникає у Фонду з моменту виявлення рішень, дій чи бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам, виявлення осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій чи бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної шкоди (збитків). Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).
Відтак, суд доходить висновку, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який під час розгляду судом цієї справи та ухвалення у ній рішення від 11.07.2017 уповноважувався розпоряджатися майном ПАТ «БАНК ФОРУМ», у тому числі і на задоволення вимог інших фізичних осіб, з урахуванням вищезазначених норм і на даний час має відповідні розпорядчі функції щодо майна ліквідованого банку.
При цьому, суд враховує, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з урахуванням засад змагальності цивільного судочинства не надав суду жодних заперечень щодо вимог ОСОБА_1 , викладених у заяві про зміну способу і порядку виконання рішення суду, та доказів на їх обґрунтування.
У своїй заяві ОСОБА_1 просила змінити спосіб і порядок виконання рішення суду у даній справі шляхом заміни відповідача (боржника) ПАТ «БАНК ФОРУМ» на процесуального правонаступника Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Проте, у судовому засіданні заявник зазначила, що має на увазі те, що виконати рішення суду в частині виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу має саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.
Заявник раніше зверталась із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, яку ухвалою суду від 21.12.2021 у цій справі залишено без розгляду у зв`язку із відкликанням заяви заявником. У межах розгляду заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суд не має процесуальної можливості здійснювати заміну сторони виконавчого провадження, у зв`язку із чим вищезазначену позицію заявника суд вважає помилковою.
Разом із тим, з`ясувавши сутність порушеного питання в судовому засіданні, а також проаналізувавши зміст вищезазначених нормативно-правових актів, суд вважає можливим частково задовольнити заяву ОСОБА_1 , змінивши спосіб виконання заочного рішення суду від 11.07.2017 шляхом зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити ОСОБА_1 виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого із ПАТ «БАНК ФОРУМ» на її користь вказаним заочним рішенням суду, що буде ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , який гарантуватиме виконання судового рішення.
Керуючись ст.ст. 260, 435 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити спосіб виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про зміну дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме
зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити виплату ОСОБА_1 стягнутої вказаним рішенням суду з публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на її користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 червня 2012 р. по 19 січня 2017 р. включно (з урахуванням стягнутої суми за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 серпня 2016 р. у справі № 335/1896/15-ц) у розмірі 176 419 (сто сімдесят шість тисяч чотириста дев`ятнадцять) гривень 66 копійок.
У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її складання у повному обсязі.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

Ухвалу складено у повному обсязі 5 січня 2022 р.

Суддя А.В. Шалагінова