Дата документу 20.07.2022 Справа № 937/2397/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/2397/21 Головуючий у 1-й інстанції: Честнєйша Ю.О.
Провадження №22-ц/807/358/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Дашковської А.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним і скасування права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання дійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним права на встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення суми, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності, а також зобов`язання повернення майна, набутого без достатньої правової підстави,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним і скасування права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання дійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним права на встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення суми, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності, а також зобов`язання повернення майна, набутого без достатньої правової підстави.

Свій позов мотивувала тим, що у жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку. Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 посилалася на те, що договором купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, вона набула права власності і на земельну ділянку, площею 600 кв.м., яка належала на праві власності продавцю і просила задовольнити вимоги на підставі ст. 120 Земельного кодексу України. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2010 року в задоволені позову відмовлено, Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2010 року зазначене рішення залишено без змін.Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2011 року скасовано рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанції і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року визнано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року. ОСОБА_4 вважає, що зазначене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_2 не надала суду жодного документу щодо укладення з ОСОБА_3 будь-яких правочинів щодо земельної ділянки на якій знаходиться її житловий будинок.

На підставі вищевикладеного просила: визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; визнати недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., внесений в реєстр під номером 4427.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження по цій справі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 липня 2021 року ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

У вересні 2021 року уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просила: визнати недійсним і скасувати права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, отриману за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2021 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватим нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; визнати дійсним договір дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу в Запорізькій області Зубовою А.О., внесеного в реєстр №4427; визнати недійсним права на встановлення постійного земельного сервітуту на експлуатацію трубопроводів з газопостачання та водовідведення по земельній ділянці площею 55,972 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі Державного акту серії ІІ-ЗП №030017 від 03 липня 2001 року; стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму у розмірі 549 грн 20 коп.;визнати недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на підставі незаконного набуття права власності; зобов`язати ОСОБА_2 повернути майно, набуте без достатньо правової підстави.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути в натурі земельну ділянку площею 600, 14 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2 як майно, набуте без достатньої правової підстави. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду про відмову у відкритті провадження у справі скасувати, а матеріали справи повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що висновок суду про відмову у відкритті провадження в частині її позовних вимог є передчасним, оскільки жодних обґрунтувань чи мотивувань судом не наведено. Судом не наведено такої справи та з такими вимогами.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасників справи, щодо якого немає відомостей про вручння йому судової повістки, або за його клопотанням, коли првідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSandersS.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки справа в провадженні апеляційного суду перебуває досить тривалий час, апеляційне провадження у даній справі було відкрито 28 грудня 2021 року, тобто ще до введення на території України воєнного стану, ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи, що предметом розгляду є вирішення процесуального питання, а не вирішення спору по суті, а також зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснювалось.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо визнання недійсним і скасування права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнання дійсним договору дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу в Запорізькій області Зубовою А.О; визнання недійсним права на встановлення постійного земельного сервітуту на експлуатацію трубопроводів з газопостачання та водовідведення по земельній ділянці площею 55, 972 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку на підставі незаконного набуття права власності, стягнення з ОСОБА_2 на скорись ОСОБА_1 , суми у розмірі 549, 20 грн, суд першої інстанції виходив з того, що є такі, що набрали заонної сили рішення суду у справах між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В., КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427.

Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_2 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про стягнення грошових сум відмовлено повністю (а.с.58-65).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили.

Після ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду з вимогами про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, позивалася до ОСОБА_2 , Мелітопольської державної нотаріальної контори з вимогами про визнання права власності на земельну ділянку, про визнання дій нотаріуса неправомірними, про встановлення факту незаконного набуття права власності на земельну ділянку, про визнання недійсним права власності на земельну ділянку, тощо.

У провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебувала цивільна справа ЄУН № 320/3402/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м по АДРЕСА_2 з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, про визнання недійсною державної реєстрації земельної ділянки, про стягнення судових витрат. Вказаний позов рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 16 липня 2019 року, яке постановою Запорізького апеляційного суду від 03 березня 2020 року залишено без змін, залишено без задоволення (а.с.72-82).

Сторонами у справі були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Предметом позову право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_2 . Підставою позову є користування земельною ділянкою ОСОБА_2 без достатньої правової підстави.

Крім того, у провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 937/5467/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу, визнання дійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту, відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 549 гривень 20 копійок.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного позову (а.с.83-88). Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 листопада 2020 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року по цій справі залишено без змін (а.с.89-93).

Сторонами у вказаній справі були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Підстави позову є аналогічними тим, що зазначені у даному позові.

Крім того, за відомостями з Єдиного реєстру судових рішень судом встановлено, що у провадженні Мелітопольського міськрайонного суду також перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку (ЄУН № 320/5101/18).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 03 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 не земельну ділянку відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року у цій справі скасовано та провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку закрито у зв`язку з тим, що є таке, що набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зокрема, предметом судового розгляду за участі відповідача ОСОБА_2 були позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання факту незаконного набуття права власності на землю (ЄУН 320/1539/17), про встановлення факту застосування закону, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку (ЄУН 320/1543/17), про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним права власності на земельну ділянку (ЄУН 320/5883/16), про визнання недійсним права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку (ЄУН 325/801/18), про визнання права власності на земельну ділянку (ЄУН 320/6234/19), про визнання недійсним права власності та визнання права власності на земельну ділянку (ЄУН 320/3402/16).

За результатами звернень ОСОБА_1 були прийняті відповідні судові рішення, які набрали законної сили.

У справах за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку (рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 11 лютого 2019 року ЄУН 320/5883/16; рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 02 жовтня 2019 року ЄУН 320/6234/19; рішення Мелітопольського міськорайонного суду від 16 липня 2019 року ЄУН 320/3402/16) предметом позову було визнання незаконним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, підстави позову порушення судами вимог ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України під час вирішення земельного спору у 2012 році.

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року постанову Запорізького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року залишено без змін.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 у березні 2021 року знову звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення суду, визнання недійсним права власності на земельну ділянку, визнання недійним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності в порядку спадкування, в якому просила визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; визнати недійсним право власності відповідачки на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року. Укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; визнати ОСОБА_1 в порядку спадкування власником земельної ділянки площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі державного акту серії І-ЗП № 059002 від 22 червня 2000 року про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, виданий на підставі рішення Мелітопольської міської ради Запорізької області від 12 червня 2000 року, кадастровий номер :02:038:001, що залишилась після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄУН 937/2395/21).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення суду, визнання недійсним права власності на земельну ділянку, визнання недійним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності в порядку спадкування.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В., суд встановив наступне.

Так, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 320/5883/16-ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним права власності на земельну ділянку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від11 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову. Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року без змін. Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишено без змін.

Сторонами у справі були ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Підстави позову є аналогічними тим, що зазначені в даному позові.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Необхідність застосування вказаної норми зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.

У постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 520/18820/19 (провадження №61-2294св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що критеріями відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України є: наявна тотожність спірних правовідносин (спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у різних цивільних справах) та судове рішення по тотожній справі, що набрало законної сили.

При цьому критерій тотожності підлягає оцінці тільки після набрання відповідного рішення законної сили.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, крім цього, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановлюючи 28 жовтня 2021 року ухвалу, встановивши, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом не зважаючи на ті обставини, що є такі, що набрали законної сили, рішення суду у справах між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за тими ж самими вимогами, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі № 937/2397/21 відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним і скасувати права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, отриману за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2021 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; визнання дійсним договір дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу в Запорізькій області Зубовою А.О., внесеного в реєстр №4427;визнання недійсним права на встановлення постійного земельного сервітуту на експлуатацію трубопроводів з газопостачання та водовідведення по земельній ділянці площею 55,972 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі Державного акту серії ІІ-ЗП №030017 від 03 липня 2001 року; стягнення з ОСОБА_2 на її користь суму у розмірі 549 грн 20 коп.;визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на підставі незаконного набуття права власності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

На думку колегії суддів, рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими та відповідають вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали суду не вбачає.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції та не спростовують їх.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріальнго і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 26 липня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. ДашковськаА.В.