ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6237/21

Головуючий у першій інстанції Карапута О. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/500/22

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Територіальний сервісний центр МВС 7441 РСЦ МВС в Чернігівській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

час проголошення рішення суду 11 год. 20 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 29 грудня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 .. ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 21 квітня 2021 року між відповідачами.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що за час перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти колишнім подружжям придбано автомобіль AUDI A6, 2012 року випуску. Після припинення шлюбних відносин позивачка звернулася з позовом про поділ майна подружжя і в ході судового засідання дізналася, що 21 квітня 2021 року без її відома ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу, згідно з яким продав транспортний засіб відповідачу ОСОБА_3 . На її думку, спірний правочин укладено з порушенням положень Сімейного кодексу України, що регулюють право спільної власності подружжя, оскільки транспортний засіб відчужено без її згоди, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу автомобіля має бути визнано недійсним.

Протокольною ухвалою від 10 листопада 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Територіальний сервісний центр МВС 7441 РСЦ МВС в Чернігівській області (а.с. 69-71).

Рішенням від 29 грудня 2021 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 7441/2021/2544179 транспортного засобу від 21 квітня 2021 року автомобіля AUDI A6, 2012 року випуску, коричневого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, порушивши принципи змагальності сторін та диспозитивності, розглянув справу не за заявленою підставою позову, оскільки дійшов висновку, що позивачка не була обізнана про спірний правочин, на укладення якого не надавала своєї згоди, у той час як у позовній заяві ОСОБА_1 наголошувалося на тому, що згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Скаржник зазначає, що районним судом не надано мотивованої оцінки його аргументам, викладеним у відзиві, щодо відсутності підстав для задоволення позову, зокрема тим, що питання продажу автомобіля було спільним з позивачкою рішенням, і виручені від продажу автомобіля кошти в сумі 65 000 грн витрачено на потреби родини; позивачкою не надано доказів, що спірний транспортний засіб є цінним майном, при відчуженні якого потрібна письмова згода другого з подружжя; ОСОБА_1 була достовірно обізнана про відсутність потреби у наданні її письмової згоди при оформленні договору в ТСЦ у присутності адміністратора.

Наголошує на необхідності застосування при вирішенні даного спору правової позиції , наведеної у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, згідно з якою можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором. Указує, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу і у ході розгляду справи не встановлено, що він діяв недобросовісно.

Звертає увагу, що спірний правочин укладено під час шлюбу, а не після його розірвання, що не суперечить приписам ст. 65 СК України, якими визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Апеляційна скарга містить посилання про помилковість залучення районним судом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТСЦ МВС 7441 РСЦ МВС в Чернігівській області, з посиланням на те, що такого підрозділу не існує, а створений замість нього РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області не є юридичною особою, а отже до участі у справі має бути залучено юридичну особу ГСЦ МВС, що розташований у м. Києві.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 . Скаржник наголошує на тому, що є добросовісним набувачем автомобіля, і доказів того, що він діяв недобросовісно, у ході розгляду справи не надано.

Зазначає також, що суд першої інстанції проігнорував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Позивачкою відзив на апеляційні скарги у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не була обізнана про укладення спірного правочину та своєї усної чи письмової згоди на відчуження автомобіля не надавала. Указане є порушенням вимог ст.ст. 63, 65 СК України і ст.ст. 203, 215 ЦК України та, у свою чергою, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки AUDI A6, 2012 року випуску, оскільки оспорюваний договір виходить за межі дрібного побутового.

Районний суд зазначив, що аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14, від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17, від 01 березня 2021 року у справі № 753/10236/14, від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14, у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою спори, зокрема, щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди співвласника відчужуваного майна.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що з 29 травня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25 вересня 2021 року розірвано, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про шлюб та про розірвання шлюбу (а.с. 9, 38).

04 листопада 2020 року ОСОБА_2 придбав у ПП «КСЦ «АВТОПРОСТІР» транспортний засіб марки AUDI A6, 2012 року випуску, коричневого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , про що свідчить копія договору купівлі-продажу транспортного засобу № 834 від 04 листопада 2020 року (а.с. 40).

Відповідно до копії іншого договору купівлі-продажу від 21 квітня 2021 року № 7441/2021/2544179 ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль марки AUDI A6, 2012 року випуску, коричневого кольору, номер шасі НОМЕР_1 за 65 000 грн (а.с. 13-14).

Факт отримання ОСОБА_2 коштів за продаж транспортного засобу у розмірі 65 000 грн підтверджується написаною ним власноруч розпискою від 21 квітня 2021 року (а.с. 39).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником транспортного засобу AUDI A6, 2012 року випуску, коричневого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 з 21 квітня 2021 року, є ОСОБА_3 (а.с. 52-53).

Звернувшись з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що спірний автомобіль придбано у період шлюбу з відповідачем, отже є спільною сумісною власністю подружжя, а договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено з порушенням норм Сімейного та Цивільного кодексів, оскільки вчинено без її відома та згоди.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власнику.

За змістом ст. 319 ЦК України власник користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним не відповідає вимогам закону.

У справі встановлено, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність транспортний засіб марки AUDI A6, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 . Вказане майно в силу положень ст. 60 СК України є їхньою спільною сумісною власністю.

Шлюб між сторонами розірвано 25 вересня 2021 року.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує і в ході розгляду справи сторона позивача ці твердження не спростовувала, що спільне проживання подружжя припинило у липні 2021 року.

Спірний транспортний засіб ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 21 квітня 2021 року.

З наданої на запит апеляційного суду копії позовної заяви (а.с. 169-170) вбачається, що у липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на автомобіль марки AUDI A6, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль MERSEDES-BENZ CITAN, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; стягнути з відповідача на її користь половину різниці вартості автомобілів в сумі 64 655,21 грн.

В судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 зазначала про те, що під час розгляду її позову про поділ спільного майна подружжя дізналась про відчуження чоловіком транспортного засобу AUDI A6 ОСОБА_3 без її відома та згоди, що і стало підставою для звернення з даним позовом.

Визнаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, районний суд послався на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, згідно з якою відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого із співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України та ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Апеляційний суд виходить з того, що підлягає доведенню твердження позивачки про відсутність її згоди на укладення спірного правочину з огляду на те, що під час укладення договору купівлі-продажу (квітень 2021 року) сторони перебували у шлюбі і спільне проживання припинили лише у липні 2021 року. Відповідач ОСОБА_2 стверджував, що питання продажу автомобіля було спільним з позивачкою рішенням, і виручені від продажу автомобіля кошти в сумі 65 000 грн витрачено на потреби родини.

Оскільки спірний правочин укладено під час шлюбу, а не після його розірвання, така позиція відповідача узгоджується з приписам ст. 65 СК України, якими визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Звернення ОСОБА_1 з позовом про поділ майна подружжя, в якому предметом поділу визначено, в тому числі, спірний автомобіль, не свідчить достеменно про те, що позивачка дізналась про відчуження колишнім чоловіком транспортного засобу лише в липні 2021 року, з огляду на презумпцію правомірності правочину, укладеного у шлюбі, спільне проживання сторін на час відчуження транспортного засобу та наявність заперечень відповідача щодо викладених позивачкою обставин його продажу.

Поза увагою суду першої інстанції при вирішенні спору залишився також висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.

Суд касаційної інстанції зазначив, що п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові ВСУ від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України з урахуванням п. 6 ст. 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові ВСУ від 22 червня 2017 року.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, на який послався районний суд як на підставу для задоволення позову, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеному в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи як контрагента за таким договором.

Як у відзиві на позовну заяву (а.с. 44-47), так і у апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 стверджував, що є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу, оскільки ОСОБА_2 розпорядився майном, яке було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за згодою з дружиною. Останній особисто повідомив йому, що він з позивачкою спільно вирішили продати автомобіль, оскільки з часом він потребував значних грошових вкладень, а їх родині були потрібні гроші для сімейних потреб.

Жодних належних допустимих письмових доказів на спростування зазначених тверджень відповідача ОСОБА_3 щодо його добросовісності під час набуття рухомого майна у власність позивачкою ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки з матеріалів цивільної справи не вбачається, що ОСОБА_3 за фактичними обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_2 не отримав згоди від позивачки на відчуження цього майна.

Посилання скаржників, як підставу для скасування судового рішення, про залучення районним судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області, що не являється юридичною особою, не мають значення для правильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених вище.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При зверненні з апеляційними скаргами відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був сплачений судовий збір у розмірі 1 362 грн кожним, що підтверджується квитанціями про сплату № 74613 та № 74826 (а.с. 118, 131).

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційні скарги, скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні позову, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1 362 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) 1 362 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце прожиння: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ) 1 362 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова