Справа № 502/2020/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2022 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Балан М. В.,

за участю секретаря судового засідання Урсул Г. К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

за наявними у справі матеріалами

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради,

третя особа: Кілійська міська рада

про

визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради, третя особа: Кілійська міська рада про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування поданого позову зазначила, що вона працює на посаді вчителя англійської мови в Кілійському закладі загальної середньої освіти №2 Кілійської міської ради з 31 жовтня 2006 року по теперішній час. Факт трудових відносин підтверджується записами в трудовій книжці, довідкою про доходи. У листопаді 2021 року вона зіткнулася із грубим порушенням її конституційного права на роботу з боку відповідача, яке полягало в здійсненні обмеження її конституційного права на працю. Так, відповідач видав «Повідомлення» № 67 від 02.11.2021 року, в якому зазначено, що позивача буде відсторонено від роботи з 08.11.2021 року, якщо вона не надасть документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання. Надалі, відповідач, прийняв Наказ «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » № 201-к від 17.11.2021 року, відповідно до змісту якого її відсторонено від роботи з 18 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава - повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID -19 ОСОБА_1 від 02.11.2021 року. Між датою винесення повідомлення - 02.11.2021 року, та винесення наказу 17.11.2021 року, минуло менше ніж 2 місяці, що є грубим порушенням трудового законодавства, а саме - ч. 3 ст. 32 Кодексу законів про працю України. Вважає, що дії Відповідача щодо прийняття Наказу про відсторонення позивача від роботи, яку вона належно виконувала - є протиправними діями, які не відповідають чинному законодавству. З метою врегулювання спірної ситуації, позивачем подавалася заява застереження до відповідача щодо недопущення порушення закону, обмеження конституційних прав, оскільки такі дії матимуть наслідком юридичну відповідальність. Зокрема, відповідач не повідомив позивача за 2 місяці про зміну істотних умовах праці, відповідно до ч. 3 ст. 32 Кодексу законів про працю України. Не дивлячись на те, що карантин було законодавчо введено на території України ще в березні 2020 року та який поступово продовжувався. Ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності щеплення від COVID-19.

На день подання позову не встановлено окремого порядку законом про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19. Таким чином, враховуючи вищевикладене, не вбачається правових підстав у роботодавця відсторонювати її від роботи, примушуючи вакцинуватися експериментальною вакциною від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати її до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби та відсторонювати від роботи. Відповідач діє всупротив вимог встановлених законодавством, зокрема Конституції, що має норми прямої дії, що й стало підставою мого звернення до суду за захистом свого трудового права. Відповідно, вважає, що виданий відповідачем Наказ № 201-к від 17.11.2021 року, виданий директором Кілійського закладу загальної середньої освіти №2 Кілійської міської ради - незаконний та є таким, який підлягає скасуванню.

На підставі вищезазначеного, позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » № 201-к від 17.11.2021 року, виданого директором Кілійського закладу загальної середньої освіти №2 Кілійської міської ради;

- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді вчителя англійської мови Кілійського закладу загальної середньої освіти №2 Кілійської міської ради з 18 листопада 2021 року;

- стягнути з Кілійського закладу загальної середньої освіти №2 Кілійської міської ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 листопада 2021 року до дня поновлення на роботі з урахуванням обов`язкових податків та зборів.

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області 15.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі.

05.01.2022 року від представника відповідача по справі надійшов відзив на позов, згідно якого він просив розглянути справу у його відсутність, в задоволенні позову просив відмовити.

Представник третьої особи, сповіщений належним чином про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, відзив не подав, клопотання про продовження строку на подання відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ознайомившись зі змістом позову, а також дослідивши відповідні докази, проаналізувавши відповідні положення законодавства, судом встановлено наступні фактичні обставини по справі.

Згідно довідки за вих. № 86 від 17.11.2021 року, виданої Кілійським закладом загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працює в Кілійському закладі загальної середньої освіти № 2 на посаді вчителя англійської мови з 31.10.2006 року (наказ по відділу освіти № 465-к від 01.10.2006 року) по теперішній час, /а. с, 27/.

02.11.2021 року позивачу було вручено повідомлення за підписом директора КЗ ЗСО № 2 Кілійської міської ради про те, що з 08 листопада 2021 року щеплення від COVID-19 є обов`язкове для працівників закладу освіти. З посиланням на наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» просили до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 595. Попереджено, що у випадку ненадання цих документів, 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, на підставі статті 46 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-ІП, /а. с. 26/.

02.11.2021 року позивачем направлено директору Кілійської ЗЗСО № 2 Кілійської міської ради відповідь на повідомлення, згідно якого встановлено, що позивач висловила свою категоричну незгоду з вимогою, оскільки вона є незаконною. Відсутність у позивача щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. Дії відповідача порушують її право на працю і супутні соціальні права, /а. с. 28-29/.

Наказом № 201-к від 17.11.2021 року винесеним директором Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради вчителя ОСОБА_1 , вчителя англійської мови, відсторонено від роботи з 18.11.2021 року на час відсутності щеплення від COVID - 19 без збереження заробітної плати, /а. с. 20/.

Відповідно до статті 1 Конституції України /далі Конституція/ Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими / обов`язковими / є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України.

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та / або / поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, статтею 12 Закону до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Частинами третьою, четвертою статті 12 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу /далі Постанова КМУ /, передбачено відсторонення від роботи /виконання робіт / працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153. Пунктом 3 зазначеного Наказу до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної / професійно-технічної /, загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції України, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова Кабінету Міністрів України і Наказ Міністерства охорони здоров`я України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, що передбачено ст. 76 Конституції.

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача ОСОБА_1 у наказі № 201-к від 17 листопада 2021 року стало посилання на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02 листопада 2021 року, складене директором КЗ ЗСО № 2 Кілійської міської ради, який у своїх діях при відстороненні позивача керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» .

При цьому у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Враховуючи це, посилання відповідача у наказі № 201-к від 17 листопада 2021 року як на підставу для відсторонення позивача від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02 листопада 2021 року, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III.

Крім того, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02 листопада 2021 року по суті містить вимогу працівнику до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Незважаючи на застосування у повідомленні конструкції прохання, викладені у подальшому наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей.

Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Конституція України /статті 32 і 34/ та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні.

Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 р. (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості /втручання/ маніпуляції/ діагнози тощо.

Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції проголошує, що кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Вирішуючи даний спір, суд із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які полягають в обов`язку держави утримуватися від втручання з метою поваги до прав людини, у разі ж якщо таке втручання відбувається, воно має бути на підставі закону, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві вважає, що відповідач, вручивши позивачу повідомлення про необхідність подання перелічених в ньому документів та відсторонивши останню від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично поклав на неї обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові за законом. З наведених судом нормативних актів вбачається, що вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено її права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод.

Тому суд приходить до переконання, що втручання держави у права позивача відбулося.

Відповідач не зміг переконливо довести, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобіганню зараженню учасниками освітнього процесу.

Враховуючи всі встановлені обставини, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування наказу № 201-к від 17 листопада 2021 року про її відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19.

Щодо вимоги позивача про поновлення її на відповідній посаді, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином вбачається, що рішення про поновлення працівника приймається лише в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи, позивача було тимчасово відсторонено від займаної посади, а не звільнено з займаної посади.

За таких обставин, правових підстав для поновлення позивача на роботі, в порядку ст. 235 КЗпП України, суд не вбачає, у зв`язку з чим, приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги в частині поновлення на роботі.

Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Також, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З врахуванням вищенаведеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу:

-листопад 2021 року - 9 днів; - грудень 2021 року - 22 дні; - 2 робочих дні січня 2022 року. Загальна кількість днів склала - 33 дні.

З врахуванням вищенаведеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13615, 47 гривень за 33 робочі дні, що збігли з моменту відсторонення позивача до моменту ухвалення судового рішення (412,59 грн/день?33 дні). Середній заробіток розрахований згідно інформації наданої Кілійським закладом загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради щодо виплат заробітної плати ОСОБА_1 за два місяці, що передували відстороненню.

У зв`язку з чим, суд задовольняє позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного.

Керуючись вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в розмірі 992.40 грн. та немайнового в розмірі 992.40 грн., а разом у сумі 1984, 80 грн.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення виплати заробітної плати за один місяць слід допусти до негайного виконання.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст. 46 ст. ст. 147-149, 235, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», та керуючись ст. ст. 2, 12-13, 80-82, 89, 141, 258-259, 263-265, 279, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов- задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » № 201-к від 17.11.2021 року.

Стягнути з Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради (Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Миру, 2, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , - середній заробіток за час відсторонення з 18.11.2021 року по 05.01.2022 року в сумі 13615, 47 грн. з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради (Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Миру, 2, ) на користь держави судовий збір в сумі 1984, 80 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Кілійського закладу загальної середньої освіти № 2 Кілійської міської ради середнього заробітку за один місяць в сумі 8664, 39 грн. з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення рішення.

Суддя Кілійського районного суду М. В. Балан