Справа № 541/768/21
Провадження №2/541/383/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 червня 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Куцин В.М.,

секретаря Циганової Ю. М.,

з участю представників сторін, адвокатів Сидоренка Ю. В., Долженко О. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору дарування житлового будинку від 27 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Карбан Є.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1285 вона є власником будинку АДРЕСА_1 . В цьому будинку залишається зареєстрованим член сім`ї колишнього власника будинку - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради від 30 березня 2021 року, який в даному будинку не проживає з початку 2015 року по теперішній час, про що складено акт підтвердження фактичного місця проживання особи № 38 від 29.03.2021 року.

Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші особи відповідачу не чинили.

Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку створює їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні нерухомим майном, а також призводить до зайвих витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Усні звернення до позивача по телефону про добровільне зняття з реєстрації місця проживання в її будинку відповідач ігнорує, тому вона змушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 13.04.2021 року відкрито провадження по вищезазначеній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду від 17.06.2021 позов ОСОБА_1 задоволено. Ухвалено визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Представник відповідача, адвокат Долженко О. М. 07.12.2021 звернувся до суду з заявою про скасування заочного рішення, просила поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення як пропущений з поважних причин.

Ухвалою суду від 19.01.2022 року постановлено поновити відповідачу ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Миргородського міськрайонного суду від 17.06.2021 року, як пропущений з поважних причин.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Миргородського міськрайонного суду від 17 червня 2021 року задовольнити.

Заочне рішення Миргородського міськрайонного суду від 17 червня 2021 року за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати.

Призначено справу до розгляду в порядку загального провадження, підготовче засідання призначено на 23 лютого 2022 року.

23 лютого 2022 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Суду пояснила, що відповідач є її рідним братом, будинок АДРЕСА_1 їй подарувала мати в 2015 році. За життя мати не бажала вирішувати питання про зняття з реєстрації відповідача, вважала що він добровільно зніметься з реєстрації коли придбає власне житло. З 2014 року відповідач, в будинку не проживає і його не використовує за призначенням. Він проживає в м. Люботині у своєї дружини. Майже всі свої речі забрав. Залишилися у будинку речі які він не використовує та будівельні матеріали які знаходилися на території домоволодіння. Відповідач з цього часу в будинку не проживав лише інколи приїздив у гості до матері. Після смерті матері в 2020 році вона пропонувала відповідачу добровільно знятися з реєстрації в будинку, однак той не погодився. Про ухвалення судом рішення про втрату відповідача права на користування будинком вона повідомила брата. Після чого відповідач приїхав і все що вважав за необхідне добровільно забрав із будинку та з господарських будівель, стверджуючи що це майно належить йому. Відповідач тривалий час не використовував будинок за призначенням не проживав в ньому тому втратив право на використання належним їй будинком. В зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача в будинку вона позбавлена можливості отримувати субсидію, це порушує її права, тому просила позов задовольнити.

Представник позивача, адвокат Сидоренко Ю. В. вважав що позов підлягає до задоволення. Наголошував, що позивач звернулася з позовом за захистом свого права на володіння належним їй будинком відповідно до положень ст. 321-379, 383 ЦК України, оскільки відповідач в супереч вимог ст. 815 та ст.379 ЦК України не використовував за призначенням, для проживання, спірний житловий будинок тривалий час з 2014 року, а лише зберігав там власні речі. Відповідач не є членом сім`ї позивача, власника житлового будинку. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку перешкоджає позивачу належним чином ним володіти, тому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ці перешкоди мають бути усунуті шляхом задоволення позову та визнання відповідача таким що втратив право на користування цим житлом. Крім того відповідач добровільно забрав свої речі після того як дізнався про ухвалення судом рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи належно повідомлений, шляхом вручення повідомлення про розгляд справи представнику відповідача, адвокату Долженко О. М.

Представник відповідача, адвокат Долженко О.М. вважала, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідач був членом бувшого власника житлового будинку, іншого житла не має, є інвалідом з дитинства, періодично виїжджає за кордон з метою заробити кошти на лікування. На даний час на підставі трудового договору працює за кордоном. Лише після ухвалення заочного рішення про втрату права на проживання відповідач на вимогу позивача забрав власні речі як з будинку так і з подвір`я. Просила відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що домоволодіння АДРЕСА_1 яке межує з його будинком належало матері позивачки та відповідача. В ньому проживали власниця будинку та позивачка із сином. З 2015 року відповідач, брат позивачки не проживає, лише декілька разів приїздив. Після смерті матері в будинку проживає позивачка з малолітнім сином. В будинку не вистачало місця для нормального проживання і тому позивачка винесла речі відповідача з будинку в сарай.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що вона є головою вуличного комітету на АДРЕСА_2 роки вона не бачила в селі відповідача, тому зі слів його сестри, позивачки по справі та сусідів склала акт про непроживання відповідача в цьому житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що інколи допомагає ОСОБА_1 в побуті і може стверджувати, що відповідач більше року не проживає за адресою АДРЕСА_1 . Він бачив відповідача на похороні матері сторін та в минулому році коли ОСОБА_6 вивозив речі з будинку.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідач її батько, а позивач його рідна сестра. Вона проживала з мамою та вітчимом в м. Миргород, а її батько, бабуся, тьотя та її син проживали в селі Гаркушинці. Вона неодноразово бувала в гостях у них, але коли розпочала навчання в місті Полтава не мала можливості часто їх відвідувати. Близько трьох років, як батько почав періодично виїжджати за кордон на роботу. По приїзду вони зустрічалися і батько говорив що їде додому в селі Гаркушинці. До цього він працював в місті Харків і коли приїздив додому то обов`язково з нею зустрічався. Насправді він має жінку з якою підтримує дружні стосунки.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі судом встановлені наступні обставини.

На підставі договору дарування житлового будинку від 27 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Карбан Є.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1285 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 38150875 від 27.05.2015 року житловий будинок з надвірними побудовами АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а. с. 4-5).

В зазначеному будинку відповідно до довідки виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 06-33/690 від 30.03.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 1974 року народження, ОСОБА_2 , 1970 року народження та ОСОБА_8 , 2019 року народження (а.с.6).

Відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання особи (осіб) № 38 від 29.03.2021 року складеного сектором по роботі з органами самоорганізації населення організаційного відділу Миргородської міської ради Полтавської області ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку з початку 2015 року по даний час. ,(а. с. 7).

Надаючи пояснення суду під час судового розгляду заяви про скасування заочного рішення відповідач ОСОБА_2 пояснив, що до 2020 року він постійно проживаючи у спірному будинку періодично виїжджав в місто Харків де працював, З 2021 року він періодично виїжджає працювати за межі України в Угорщину. В будинку залишалися всі його речі. В 2021 році позивач йому повідомила що прийнято судом рішення про втрату ним права користуватися будинком. Коли він повернувся із закордону всі його речі були винесені з будинку на вулицю, тому він був вимушений їх забрати і забрати решту свого майна яке знаходилося в домоволодінні.

Вказані обставини підтверджуються даними паспорта громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до якого відповідач періодично на тривалий час виїжджає за межі України. Зокрема з 01.04.2021 року по 09.09.2021 року та з 24.01.2022 року. Та трудовим договором укладеним 25.01.2022 між ОСОБА_2 та працедавцем ТзОВ JOBTAIN HR Szolgaltato на невизначений час на виконання роботи в місті Будапешт та не заперечуються позивачем.

Предметом спору у даній справі є вимоги власника житлового будинку про визнання таким, що втратив право користування цим будинком, члена сім`ї попереднього власника, який проживає та зареєстрований в ньому.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 як член сім`ї матері ОСОБА_9 правомірно вселився та зареєстрований у спірному жилому приміщенні на законних підставах, оскільки позивач вказані обставини не заперечувала та повідомляла суду, що за життя колишня власниця будинку, мати її на відповідача, заперечувала проти примусового вирішення питання про зняття з реєстрації відповідача до набуття у власність останнім житла.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Аналізуючи пояснення свідків та позивача, суд вважає, що відповідач продовжував ставитися до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, оскільки зберігав значну кількість належного йому майна, втому числі крім особистого майна будівельні матеріали та предмети побуту, які вивіз в 2021 році на вимогу позивачки що в судовому засіданні підтвердила остання .

Крім того досліджуючи причини довготривалої відсутності відповідача, суд вважає, що позивачем не спростовані твердження та докази надані представником відповідача, що останній був відсутнім за місцем свого постійного проживання в зв`язку з перебування на роботі, спочатку на території України, а потім за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї колишнього власника спірного будинку ОСОБА_9 . У подальшому право власності на житло набула її донька - позивач ОСОБА_1 .

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Судом встановлено, що позивачка є власником спірного житлового будинку, відповідач спільним побутом із нею не пов`язаний.

Разом із цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, оскільки позивачем не доведено, що відповідач має інше житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Визнання відповідача особою такою, що втратила право користування житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне користування своїм майном з правом відповідачів на користування цим житлом, яке виникло з дозволу попереднього власника житла, та у разі втрати якого відповідач, який є інвалідом 3 групи може стати безхатченками.

Позивач, яка є власником спірного житлового будинку, отримуючи його у дар від своєї матері ОСОБА_9 була обізнана щодо проживання у ньому її сина відповідача по справі який з 1990 року проживає у спірному будинку, із дозволу попереднього власника, зареєстрований у ньому, іншого житла не має, що дає підстави вважати, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є його єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Як на доказ не проживання у спірному жилому приміщенні ОСОБА_2 з початку 2015 року позивач посилались на акт №38 від 29.03.2021, який складений та підписаий трьома особами, що проживають на АДРЕСА_2 є сусідами позивача та головою вуличного комітету ОСОБА_4 .

Проте вказаний акт не може бути належним доказом розумінні статті 77 ЦПК України, який містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про не проживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.

Акт наданий позивачем до суду на підтвердження наявності обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, складений та підписаний сусідами у 2021 році, через значний час (більше шести років) без з`ясування обставин щодо наявності у будинку речей ОСОБА_10 та причин не проживання останнього, а уповноважений представник житлово-комунального підприємства, в даному випадку голова вуличного комітету Шабатько Н. І. обставини у акті вказала зі слів сусідів та його сестри, позивачки по справі, відповідно до наданих нею свідчень суду.

Суд також критично оцінює свідчення свідків щодо відомих їм обставин справи, оскільки вони не повідомили достовірні факти та джерела їх отримання про термін не проживання, причини не проживання, наявність відсутність майна відповідача у спірному житловому будинку.

Суд вважає безпідставними обґрунтування представника позивача щодо використання відповідачем не за призначенням житлового будинку, оскільки вони спростовуються вищенаведеним аналізом доказів наданих сторонами суду.

Не заслуговують на увагу твердження представника позивача, про не проживання без поважних причини відповідача в будинку на час розгляду справи судом, оскільки згідно трудового договору відповідач з 25.01.2022 року працює за межами України.

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника цього нерухомого майна. Та вважає що визнавши відповідача таким що втратив право на проживання у спірному житловому будинку не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, яка не довела необхідність виселення відповідача, та інтересами відповідача, який зареєстрований та протягом тривалого часу користується спірним житлом на законних підставах, має обґрунтовані очікування на подальше користування житлом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та беззаперечних доказів, а судом не встановлено обставин, що свідчать про відсутність поважних причин не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців, та що позивач змінив місце проживання в зв`язку із створення сім`ї та має їнше житло, які б давали підстави визнати його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за їх недоведеністю .

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати не підлягають до стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 78-80, 141, 258, 268, 352 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, що втратила право користування приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка села В. Сорочинці, Миргородського району, Полтавської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП не встановлено.

Повне судов е рішення складене 08 липня 2022 року.

Суддя: В. М. Куцин