ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11105/21

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/433/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернігівська обласна прокуратура, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора: Чернігівська окружна прокуратура,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення моральної шкоди,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 24 грудня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Чернігівської обласної прокуратури та Чернігівської окружної прокуратури, в якому просив стягнути на його користь з Чернігівської обласної прокуратури 151 168 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю службових осіб Чернігівської окружної прокуратури.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що судовим рішенням від 24 вересня 2014 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто борг у сумі 45 000 грн, яке було звернуто до примусового виконання. У зв`язку з тривалим невиконанням боржником рішення суду, у квітні 2019 року він звернувся до Чернігівської місцевої прокуратури з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, і 25 квітня 2019 року заначені відомості були внесені до ЄРДР. Незважаючи на достатність зібраних досудовим слідством доказів умисного ухилення боржника від виконання рішення суду, кримінальне провадження постановою слідчого від 07 липня 2020 року було закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Позивач посилався на те, що впродовж двох років був змушений спостерігати протиправну бездіяльність службових осіб Чернігівської окружної прокуратури, до повноважень яких чинним законодавством віднесено здійснення організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, а також нагляд за слідчими і розшуковими діями органів правопорядку, у зв`язку з чим оскаржував у судовому порядку постанови слідчого про закриття кримінального провадження та постанову прокурора про відмову у задоволенні його клопотання щодо встановлення слідчому процесуальних строків. Незважаючи на всі здійснені позивачем заходи стосовно належного проведення досудового розслідування, працівники прокуратури, на переконання ОСОБА_1 , не спромоглися належним чином організувати та проконтролювати проведення досудового розслідування у розумні строки, що унеможливило притягнення боржника до кримінальної відповідальності за умисне невиконання судового рішення.

Посилався на те, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, і йому протипоказані психоемоційні перенавантаження. У той же час, тривала протиправна бездіяльність відповідачів призвела до глибоких моральних страждань, оскільки протягом двох років для захисту своїх прав постійно вів безрезультатну переписку з органом досудового розслідування та прокуратурою, звертався з приводу неправомірності їх дій до суду. Розмір завданої моральної шкоди оцінив у 151 168 грн, який розрахував, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого в Україні у період здійснення прокуратурою процесуального нагляду за досудовим розслідуванням.

Протокольною ухвалою суду від 08 листопада 2021 року за клопотанням позивача залучено до участі у справі в якості належного відповідача ГУ ДКСУ у Чернігівській області, виключено зі складу відповідачів Чернігівську окружну прокуратуру та залучено її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 72).

Рішенням від 17 грудня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Чернігівська обласна прокуратура, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Просить понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку суду першої інстанції про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди діями службових осіб Чернігівської окружної прокуратури. В обґрунтування таких доводів представник відповідача зазначає, що внаслідок процесуальних недоліків або неналежної вмотивованості у судовому порядку скасовувалися лише постанови слідчого, і у жодному з цих рішень суд не оцінював зібрані у кримінальному провадженні докази на предмет їх належності та достатності для повідомлення особі про підозру. Жодне з процесуальних рішень прокурора скасовано не було, а досудове розслідування здійснювалося органами поліції, які до участі у справі залучені не були.

Указує, що твердження ОСОБА_1 про достатність зібраних у ході досудового розслідування доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення є лише його особистим припущенням, оскільки за результатами розслідування в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення не було встановлено, матеріали кримінального провадження неодноразово вивчалися органами поліції, прокуратурою та слідчими суддями, і висновків про можливість притягнення боржника до кримінальної відповідальності зроблено не було.

Наголошує на тому, що позивачем не надано належних доказів заподіяння йому моральної шкоди саме бездіяльністю службових осіб прокуратури та не доведено факт заподіяння моральних страждань винними діями працівників прокуратури, беручи до уваги ті обставини, що позивач реалізував право на судове оскарження процесуальних рішень, і саме по собі скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди.

Стверджує, що рішення Верховного Суду у справах № 362/15/16-ц та № 646/7015/19, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, спричиненої тривалим та неналежним досудовим розслідуванням, ухвалювалися у справах з фактичними обставинами, які не є подібними до обставин даної цивільної справи.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що суд, розглядаючи позовні вимоги про стягнення коштів з рахунку Чернігівської обласної прокуратури, ухвалив рішення про часткове задоволення позову та стягнення їх Держаного бюджету, тобто, фактично вийшов за межі позовних вимог. В обґрунтування цього представник прокуратури наводить той факт, що, заявивши клопотання про заміну відповідача у справі з Чернігівської окружної прокуратури на ГУ ДКСУ у Чернігівській області, ОСОБА_1 свої позовні вимоги не уточнював, зокрема, вимогу про стягнення коштів з Державного бюджету України не заявляв.

Представник відповідача звертає увагу апеляційного суду на недотримання судом першої інстанції положень ст.ст. 49, ч. 4 ст. 51, 191 ЦПК України, оскільки письмова ухвала про заміну неналежного відповідача судом не постановлялася, і ГУ ДКСУ у Чернігівській області право подання відзиву у визначений строк не роз`яснювалося. Стверджує, що суд неправильно вирішив питання розподілу судових витрат, беручи до уваги відсутність задоволених вимог до обласної прокуратури і те, що витрати по сплаті судового збору за подання позову відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» позивачем не понесені.

У наданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до невмотивованості доводів прокурора, яким ні під час розгляду справи, ні в апеляційній скарзі не наведено доказів, чому досудове розслідування тривало з 25 квітня 2019 року по 22 вересня 2021 року, і які об`єктивні перешкоди заважали прийняти відповідне процесуальне рішення протягом шести місяців.

Позивач звертає увагу, що кримінальне провадження остаточно закрито не у зв`язку з відсутністю кримінального правопорушення, а тому що прокуратура, яка здійснює процесуальне керівництво, неналежним чином організувала проведення досудового розслідування у встановлені ст. 219 КПК України строки. Крім того, остання постанова від 22 вересня 2021року про закриття кримінального провадження до сьогоднішнього дня йому не вручена, тому не могла бути оскаржена в судовому порядку.

Наголошує на тому, що факт протиправної бездіяльності органу досудового розслідування і прокуратури встановлено ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2021 року, а прокуратурою області до цього дня не пояснено надмірної тривалості проведення досудового розслідування понад встановлені строки.

Стверджує, що моральна шкода йому спричинена саме внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, оскільки після кожного незаконного процесуального рішення слідчого чи прокурора у нього погіршувалося самопочуття, піднімався артеріальний тиск, що негативно відображалося на продуктивності роботи.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури у встановлений строк не подавався.

В апеляційній скарзі ГУ ДКСУ у Чернігівській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до необґрунтованого залучення управління до участі у справі в якості відповідача, оскільки головне управління не є розпорядником коштів Державного бюджету України та не веде єдиний казначейський рахунок, і стягнувши з Державного бюджету на користь позивача грошові кошти у відшкодування моральної шкоди, районний суд фактично прийняв рішення стосовно прав та обов`язків юридичної особи, не залученої до участі у справі.

Представник відповідача наголошує на тому, що вимогою ОСОБА_1 було стягнення шкоди саме з Чернігівської обласної прокуратури, проте суд першої інстанції стягнув кошти з Державного бюджету України, тим самим вийшов за межі позовних вимог. До того ж, у матеріалах справи відсутні рішення суду щодо визнання незаконними дій або бездіяльності ГУ ДКСУ у Чернігівській області та органу прокуратури, що унеможливлює застосування ст. 1174 ЦК України при вирішенні даного спору.

Указує, що суд першої інстанції не з`ясував, чи дійсно позивачеві заподіяно страждання (фізичні, душевні або психічні) та в чому конкретно вони полягали; також не дослідив характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Звертає увагу, що у оскаржуваному рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи були потрібні позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб і не повинно призводити до збагачення потерпілої особи за рахунок держави. Беручи до уваги наведене, стягнута рішенням суду сума завданої позивачу моральної шкоди є необґрунтованою та завищеною.

У наданому на апеляційну скаргу ГУ ДКСУ у Чернігівській області відзиві ОСОБА_1 , вважаючи її доводи безпідставними, просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Позивач указує, що у судових справах, на які послався відповідач у своїй апеляційній скарзі, суди констатували про неможливість застосування до виниклих правовідносин приписів ст. 1176 ЦК України. У той же час позивач наголошує, що на зазначену норму, як підставу задоволення позову, не посилався.

Вважає необґрунтованими твердження скаржника про необхідність залучення до участі у справі в якості співвідповідача ДКСУ, а не головне управління, оскільки не залучення казначейства до у часті у справі не впливає на обставини справи та не спростовує факту заподіяння йому органом прокуратури моральних страждань своєю бездіяльністю.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу ГУ ДКСУ у Чернігівській області у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність тверджень позивача щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160, прийняття слідчим необґрунтованих постанов про закриття вказаного кримінального провадження, які неодноразово скасовувалися судом, результатом чого стало остаточне закриття кримінальне провадження за закінченням строків досудового розслідування. Систематичність наведених дій та надмірна тривалість кримінального провадження призвели до моральних страждань потерпілої особи.

Суд указав, що моральні страждання позивача зумовлені тривалою невизначеністю правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність. Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, районний суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральних збитків буде стягнення на користь позивача 25 000 грн.

З таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором про надання правової допомоги від 07 квітня 2011 року в сумі 45 000 грн (а.с. 185-187). Рішення суду звернуто до примусового виконання.

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань 24 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом умисного невиконання рішення суду. Указані відомості 25 квітня 2019 року внесено до ЄРДР за № 0000160, проведення досудового розслідування доручено Чернігівському ВП ГУНП в Чернігівській області (а.с. 9).

Постановами прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Іллюшка А.О. від 04 жовтня 2019 року та від 11 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 щодо вручення повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (а.с. 10, 12). Відмова прокурора мотивована тим, що на час розгляду клопотання у ході досудового розслідування у кримінальному провадження № 0000160 не встановлено жодного з випадків, передбачених ст. 276 КПК України, для вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Постановою слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області лейтенанта поліції Бурлаки Є.М. від 09 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 щодо вручення повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, у зв`язку з тим, що досудовим розслідуванням виконуються всі необхідні слідчі дії, однак на час винесення постанови не встановлено всіх обставин умисного невиконання рішення суду ОСОБА_2 (а.с. 11).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 16 квітня 2020 року слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Бурлака Є.М. звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова з клопотанням, погодженим з прокурором, про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160 до 25 жовтня 2020 року. Клопотання обґрунтовано необхідністю проведення слідчих та процесуальних дій для всебічного, повного та об`єктивного розслідування у кримінальному провадженні та отримання даних, що можуть бути використані як докази в суді.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2020 року клопотання слідчого задоволено, продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160 на шість місяців, встановлено строк дії ухвали до 25 жовтня 2020 року.

Не зважаючи на ухвалу слідчого судді від 21 квітня 2020 року про продовження строку досудового розслідування до 25 жовтня 2020 року, постановою слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області лейтенанта поліції Кріпака Д.О. від 07 липня 2020 року кримінальне провадження № 0000160 закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування кримінального правопорушення (а.с. 14).

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 скасовано постанову слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 07 липня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0000160 (а.с. 15-16).

18 січня 2021 року ОСОБА_1 у черговий раз звернувся до слідчого з клопотанням про оголошення та вручення боржнику письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 17).

Листом слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Кріпака Д.О. позивача було повідомлено, що його клопотання від 18 січня 2021 року задоволено в повному обсязі та приєднано до кримінального провадження, про результати розслідування буде повідомлено додатково (а.с. 19).

Постановою від 12 квітня 2021 року прокурор Чернігівської окружної прокуратури Галенко Р.В. задовольнив клопотання ОСОБА_1 в частині звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160, в іншій частині клопотання щодо встановлення слідчому процесуальних строків для підготовки, оголошення та вручення ОСОБА_2 повідомлення про підозру відмовив, враховуючи, що у кримінальному провадженні проводяться всі необхідні слідчі дії і на даний час не встановлено достатніх доказів для оголошення ОСОБА_2 повідомлення про підозру (а.с. 20).

У квітні 2021 року слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Кріпак Д.О. звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова з черговим клопотанням, погодженим з прокурором, про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160 ще на шість місяців. Клопотання обґрунтовано необхідністю проведення слідчих та процесуальних дій для всебічного, повного та об`єктивного розслідування у кримінальному провадженні та отримання даних, що можуть бути використані як докази в суді.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2021 року у задоволенні клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування відмовлено (а.с. 23-25). Дійшовши такого висновку, слідчий суддя, зважаючи на бездіяльність слідчого та відсутність контролю ходу розслідування з боку процесуального прокурора, указав, що клопотання не містило наміру продовження проведення процесуальних дій для всебічного, повного та об`єктивного розслідування у кримінальному провадженні у визначені законом строки.

Іншою ухвалою від 28 квітня 2021 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Чернігова за скаргою ОСОБА_1 скасував постанову прокурора Чернігівської окружної прокуратури Галенка Р.В. про часткову відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 12 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000160 від 25 квітня 2019 року (а.с. 26-27).

Постановою слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області лейтенанта поліції Кріпака Д.О. від 29 квітня 2021 року кримінальне провадження № 0000160 закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування (а.с. 28). Наведену постанову слідчого за скаргою ОСОБА_1 скасовано ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2021 року (а.с. 29).

18 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Чернігівської окружної прокуратури Галенка Р.В. з клопотанням про звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні (а.с. 30), у задоволенні якого постановою прокурора від 24 червня 2021 року відмовлено (а.с. 31).

22 вересня 2021 року слідчим СВ Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області Мартиненком Т.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000160 у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування (а.с. 47-48).

З довідки МСЕК від 03 березня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 з 03 березня 2010 року безстроково встановлено інвалідність ІІ групи, причина інвалідності захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ЛНА на ЧАЕС, у зв`язку з чим йому протипоказані психоемоційні перевантаження (а.с. 8).

Звернувшись з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що моральні страждання йому спричинено протиправною бездіяльністю службових осіб Чернігівської окружної прокуратури, яка призвела до надмірної тривалості проведення досудового розслідування, що унеможливило притягнення боржника до кримінальної відповідальності за умисне невиконання судового рішення. Посилався, що на протязі двох років вів безрезультатну та тривалу переписку з органом досудового розслідування та прокуратурою, оскаржував у судовому порядку процесуальні рішення слідчих та прокурорів, що негативно відобразилось на його самопочутті, враховуючи, що за медичними висновками йому протипоказані психоемоційні перевантаження.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування та їх посадовими особами визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з п. 3.2 наказу Генерального прокурора України від 19 січня 2017 року № 15 «Про основні засади організації роботи в органах прокуратури України» прокурори усіх рівнів зобов`язані забезпечувати діяльність органів прокуратури на засадах верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

З огляду на приписи ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 ЗУ «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функції зі здійснення організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку.

Стаття 28 КПК України регламентує таку загальну засаду судочинства як розумність строків та встановлює, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2014 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто заборгованість у розмірі 45 000 грн, яке було звернуто до примусового виконання.

25 квітня 2019 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР за № 0000160 було внесено кримінальне провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (умисне невиконання рішення суду).

З матеріалів як даної цивільної справи, так і матеріалів кримінального провадження № 0000160 вбачається, що досудове розслідування у даному провадженні тривало з 25 квітня 2019 року по 22 вересня 2021 року. У цей період позивачем неодноразово подавалися до прокуратури та слідчого відділу поліції клопотання про оголошення та вручення ОСОБА_2 підозри про вчинення ним кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України, а саме, 03 вересня 2019 року, 03 жовтня 2019 року, 08 листопада 2019 року, 08 квітня 2020 року та 20 січня 2021 року з посиланням на достатність зібраних досудовим слідством доказів ухилення боржника від виконання судового рішення.

За результатами розгляду наведених звернень позивача прокурором та слідчим приймались рішення про відмову у задоволенні клопотань з тих мотивів, що на час відповідних звернень досудовим розслідуванням виконувалися всі необхідні слідчі дії і не було встановлено всіх фактичних обставин умисного невиконання ОСОБА_2 рішення суду.

Постановою від 12 квітня 2021 року прокурор Чернігівської окружної прокуратури Галенко Р.В. задовольнив клопотання ОСОБА_1 в частині звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160, в іншій частині клопотання щодо встановлення слідчому процесуальних строків для підготовки, оголошення та вручення ОСОБА_2 повідомлення про підозру відмовив. Вважаючи постанову такою, що порушує його права, як потерпілого у кримінальному провадженні, позивач оскаржив її до суду.

Дійшовши висновку про скасування постанови прокурора від 12 квітня 2021 року про часткову відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , слідчий суддя наголосив, що, всупереч вимог ч. 2 ст. 9 КПК України, в оскаржуваній постанові прокурора не надано обґрунтованої відповіді причин часткової відмови у задоволенні клопотання, тобто, постанова не вмотивована і не зрозуміло мотиви прийняття такого рішення прокурором.

За час проведення досудового розслідування слідчий двічі звертався з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, зокрема, 16 квітня 2020 року та 12 квітня 2021 року. У першому випадку ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2020 року клопотання слідчого було задоволено, а строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000160 продовжено на шість місяців, до 25 жовтня 2020 року.

У іншому випадку ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2021 року у задоволенні клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні клопотання стало те, що за період з часу скасування постанови про закриття кримінального провадження від 07 липня 2020 року і до звернення слідчого до суду з клопотанням про продовження строку досудового розслідування (понад 3 місяці), слідчим не було вчинено жодної процесуальної дії у цьому кримінальному провадженні, що свідчить про бездіяльність слідчого та відсутність контролю ходу розслідування з боку процесуального прокурора. У зв`язку з наведеним слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання не містить наміру продовження проведення процесуальних дій для всебічного, повного та об`єктивного розслідування у визначені законом строки.

У ході досудового розслідування слідчим три рази виносилась постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, зокрема, 07 липня 2020 року, 29 квітня 2021 року та 22 вересня 2021 року. Оскаржуючи у судовому порядку постанови про закриття кримінального провадження, ОСОБА_1 вважав, що досудове розслідування проведено без всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Скасовуючи своєю ухвалою від 11 січня 2021 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 07 липня 2020 року, слідчий суддя зазначив про порушення органом слідства засад кримінального провадження, передбачених главою 2 КПК України, зокрема, указав на відсутність підстав для закриття кримінального провадження, оскільки строк досудового розслідування у цьому провадженні був продовжений до 25 жовтня 2020 року.

Приймаючи рішення про скасування іншої постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2021 року, слідчий суддя в ухвалі від 11 червня 2021 року послався на те, що слідчий обмежився лише загальними фразами роз`яснення термінів об`єктивної та суб`єктивної сторони складу цього злочину, правової природи та наслідків невиконання судового рішення та лише указав про закінчення строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, не навівши при цьому коли саме і з яких причин закінчилися процесуальні строки.

Зважаючи на наведене в сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дії слідчого та прокурора, який здійснював процесуальний нагляд, не були спрямовані на належне здійснення досудового розслідування, а прийняті ними процесуальні рішення суперечили одне одному. Так, слідчий двічі звертався до суду з клопотанням про продовження строків досудового розслідування, проте прокурором відхилялись клопотання ОСОБА_1 про вручення особі підозри у скоєнні кримінального правопорушення. З мотивувальної частини постанови слідчого судді від 20 квітня 2021 року вбачається, що під час розгляду клопотання про продовження строку у досудовому розслідуванні слідчій Кріпак Д.О. повідомив суду, що причиною закриття цього кримінального провадження було невнесення прокурором відомостей до ЄРДР про продовження строку досудового розслідування, тому для здійснення слідчих (розшукових) дій не було законних підстав. Як наслідок, рішення суду у цивільній справі залишилося не виконаним, а особу, яка ухилялася від його виконання, до відповідальності не притягнуто.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури про те, що за результатами розслідування в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення не було встановлено, матеріали кримінального провадження неодноразово вивчалися органами поліції, прокуратурою та слідчими суддями, і висновків про можливість притягнення боржника до кримінальної відповідальності зроблено не було. Наведені посилання відповідача лише підтверджують доводи позову про суперечливу поведінку і відповідно прийняті процесуальні рішення слідчого та прокурора під час розслідування, що були спрямовані на закриття провадження у справі, оскільки, виходячи з наведених тверджень прокурора, органи досудового слідства, будучи обізнаними про відсутність правових підстав для притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, майже два роки здійснювали розслідування, яке закінчилось винесенням постанови про закриття кримінального провадження за закінченням строку досудового розслідування, тобто з нереабілітуючих підстав.

Таким чином, матеріалами даної цивільної справи підтверджуються доводи позову про те, що через протиправну бездіяльність прокуратури, яка є наглядовим органом у досудовому розслідуванні, і яка такий нагляд фактично не здійснювала, ОСОБА_1 був змушений прикладати особисті зусилля для захисту своїх прав, вести тривалу та за підсумком безрезультатну переписку з органом досудового розслідування та прокуратурою, оскаржувати у судовому порядку процесуальні рішення слідчих та прокурорів, що негативно відобразилось на його самопочутті. Указані обставини є доводами позову про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю службових осіб Чернігівської обласної прокуратури.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначив, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна привести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано моральної шкоди та обґрунтує її розмір.

Очевидно, що для ОСОБА_1 невизначеність спірних правовідносин тривала два роки, під час яких йому необхідно було не лише відвідувати органи досудового розслідування та прокуратури, а і листуватись з ними, оскаржувати певні процесуальні документи з метою спонукання до належного розслідування, що унеможливило певним чином звичайну щоденну діяльність позивача.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправною бездіяльністю працівників Чернігівської обласної прокуратури, яка виразилась у відсутності належного контролю за здійсненням досудового розслідування, що призвело до його надмірної тривалості та, за підсумком, безрезультатності, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Разом з тим, апеляційний суд вважає аргументованими доводи апеляційних скарг відповідачів про наявність підстав для зменшення стягнутого на користь позивача розміру моральної шкоди, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі 25 000 грн, яку належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував необхідність відвідування позивачем органів досудового розслідування та неможливість здійснювати останнім звичайну щоденну діяльність.

За даними Єдиного реєстру адвокатів України, наявними у відкритому доступі, вбачається, що 26 квітня 2006 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю. Такий вид діяльності зазначався особисто позивачем під час його допиту в якості потерпілого 11 листопада 2019 року. Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що позивач має вищу юридичну освіту у сфері правознавства та багаторічний професійний досвід у наданні правової допомоги.

Аналіз порядку дій позивача під час досудового розслідування та складених ним заяв, клопотань і скарг свідчить про те, що ОСОБА_1 достеменно є юридично обізнаним з порядком складання та подання відповідних процесуальних документів у кримінальному провадженні. Крім того, враховуючи однотипність змісту поданих ним письмових звернень, наявні підстави для висновку про їх шаблонність. Отже, позивач був обізнаним та юридично підготовленим до певної кількості зусиль та часу на можливе відновлення свого порушеного права, що, на переконання колегії суддів, виключає можливість стверджувати про наявність у ОСОБА_1 глибоких моральних страждань.

Наведене вище обумовлено тим, що будь-яка особа за своїми індивідуальними психологічними властивостями внаслідок неодноразового повторення однотипних дій у подібних ситуаціях набуває певні звички виконання таких дій та підвищує емоційний бар`єр вразливості, підвищує поріг чутливості до однотипних порушень. Отже, з урахуванням того, що такі дії стосувались неодноразового звернення до органів досудового слідства з прогнозованим для ОСОБА_1 подальшим оскарженням прийнятих рішень, вбачаються підстави стверджувати, що такі звернення для позивача набули характеру звичних справ, що суттєво мінімізує рівень його душевних страждань.

Верховний Суд у своїй постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц наголосив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується фізичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Твердження ОСОБА_1 про заподіяння йому значних моральних страждань та наявність протипоказання йому психоемоційних перевантажень не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки жодних належних доказів погіршення здоров`я позивача, яке зумовлено саме неправомірною бездіяльністю органів досудового слідства та прокуратури, що була предметом судового розгляду за його позовом, матеріали даної цивільної справи не містять.

Позивач наполягав на тому, що внаслідок протиправної бездіяльності органів прокуратури рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_2 на його користь залишилось невиконаним. Проте, апеляційний суд вважає, що позивач, незважаючи на закриття кримінального провадження, не позбавлений можливості захистити порушені права, звернувшись з відповідним позовом про визнання правочину, за яким ОСОБА_2 відчужив належне йому майно з метою невиконання судового рішення, недійсним, в порядку цивільного судочинства. Тобто, спричинена йому шкода не є невідновною.

Наведені обставини дають апеляційному суду підстави дійти висновку, що доводи скаржників стосовно необґрунтованості визначеного розміру моральної шкоди частково заслуговують на увагу і достатньою компенсацією відшкодування моральних страждань буде стягнення на користь ОСОБА_1 5 000 грн.

Відхиляються доводи апеляційних скарг Чернігівської обласної прокуратури та ГУ ДКСУ в Чернігівській області про помилковість стягнення коштів з Державного бюджету України та незалучення до участі у справі ДКСУ, оскільки у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18 зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

За змістом ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.

Згідно з п. 4 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого Указом Президента від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. В межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах , а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована саме з Державного бюджету України.

Беручи до уваги невідповідність висновків суду обставинам даної справи, апеляційний суд, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши визначений судом розмір моральної шкоди з 25 000 грн до 5 000 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди у сумі 151 168 грн. Верховний Суд у своїй постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майнової вимогою, якщо вона позивачем визначена у грошовому вимірі. Таким чином, враховуючи приписи п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», позивач мав би сплатити за подачу позову 1 511,68 грн судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (3,31 % від заявленого розміру в суді першої інстанції), сума судового збору, стягнута з Чернігівської обласної прокуратури на користь держави, підлягає зменшенню з 908 грн до 50,04 грн.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, ураховуючи, що позивач згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, відповідно до положень ч.ч. 2, 6 ст. 141 ЦПК України слід провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, Чернігівській обласній прокуратурі та ГУ ДКСУ в Чернігівській області належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, понесені судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі відповідно 1 316,92 грн та 2 192,47 грн, що становить 96,69 % від сплаченої суми судового збору за апеляційне оскарження рішення суду.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2021 року змінити, зменшивши визначену судом першої інстанції суму моральної шкоди, стягнуту з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 25 000 (двадцяти п`яти тисяч) грн до 5 000 (п`яти тисяч) грн, та суму судового збору, стягнутого з Чернігівської обласної прокуратури на користь держави, з 908 (дев`ятсот восьми) грн до 50 (п`ятидесяти) грн 04 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Чернігівській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1 316 (одна тисяча триста шістнадцять) грн 92 коп.

Компенсувати Головному управлінню Державної казначейської служби України у Чернігівській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2 192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 47 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко