П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 липня 2022 року місто Київ

справа № 755/6189/21

провадження №22-ц/824/2159/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 9 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Гончарука В.П..

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа: Всеукраїнська громадська організація "Фінансова грамота України" про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» третя особа: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», в якому просила суд визнати недійсним договір № б/н від 10 січня 2012 року укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн..

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що при укладенні спірного кредитного договору банк в порушення вимог положень Закону України " Про захист прав споживачів" не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації, яка в обов`язковому порядку надається перед укладенням кредитного договору, крім того факт приховування важливої інформації перед підписанням договору свідчить про умисне введення в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення, що призвело до укладання кредитного договору між сторонами на явно несправедливих умовах та тягне за собою недійсність кредитного договору.

Таким чином позивач вважає, що при укладені вищевказаного кредитного договору, були порушені її права як споживача, відповідно до вимог Закону України "Про захист прав споживачів", тому цей договір має бути визнаний недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 9 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк", третя особа: Всеукраїнська громадська організація "Фінансова грамота України" про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 1816 грн. судового зборку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Визнати недійсним договір № б/н від 10 січня 2012 року укладений між АТ КБ "ПриватБанк" та клієнтом ОСОБА_1 у вигляді анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку; стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 20 000 грн. моральної шкоди; стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1816 грн.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вобґрунтування апеляційної скарги зокрема зазначає, що кредитні відносини виникають на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі визначаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

10 січня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписана Заява про приєднання до «Условия и правила предоставления банковских услуг» (у редакції Банку на момент підписання Заяви), відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

09 січня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Березанського міського суду Київської області із позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , як вважав позивач, через невиплату кредитного ліміту станом на 31 жовтня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 106 000 грн., яка складалася з наступного: 5970,09 грн. - заборгованість за кредитом та 100029,91 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом.

25 квітня 2018 року Березанський міський суд Київської області ухвалив заочне рішення у справі № 758/189/18.

Звертаючись із відповідним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» неодноразово зазначав по тексту позову, що ОСОБА_1 погодилася вважати «Условия и правила предоставления банковских услуг» (ред. Банка) («Умови та правила надання банківських послуг» ред. позивача), затверджених наказом відповідача №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.prsvatbank.uaі підписану Заяву - Договором між позивачем та Банком. Відповідач у позові уточнив, що дані «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» додаються до позовної заяви. При цьому жодним чином не надав будь-яких доказів, що такі були підписані позивачем та існували у паперовому вигляді як додаток до Заяви.

Відповідачем не надано доказів виконання ним умов законодавства про захист прав споживачів та не надано підтвердження отримання копії кредитного договору споживачем.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, фактично не дослідив обставини та обґрунтування позивача, в тому числі, що відображено в позовній заяві та в подальшому всі аргументи її представників та не застосовано та не відображено в обґрунтуванні правові позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду, застосування яких є обов`язковим.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ "ПриватБанк" заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання учасники справи не з`явилися будучи у встановленому законом порядку повідомленими про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому суд вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції апелянта в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які не з`явилися в судове засідання.

Оскільки рішення ухвалене за відсутністю учасників справи, то датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 10 січня 2012 року позивач та ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному тарифами банку за обслуговування кредитних карт, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Приватбанк», і отримала кредитну карту із встановленим кредитним лімітом у 6 000, 00 грн.

В свою чергу 10 січня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, в якій зазначено, що позичальник ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, вона зобов`язалася виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Шляхом підписання заяви - анкети клієнт підтверджує: що банк надає клієнту в письмовій формі та в повному обсязі інформацію передбачену законодавством, що захищає право споживачів; клієнта перед укладанням договору ознайомлена з інформацією, визначеною паспортом споживчого кредиту, необхідною для отримання кредиту на сприятливих умовах для клієнта умовах; з договором, правилами, інформаційним листом, тарифами банку, що розміщенні на офіційному сайті банку, ознайомлений і згодний, а також зобов`язується їх належно виконувати; отримав свій примірник заяви, інформаційний листок та іншу документацію, на розсуд банку, яка необхідна клієнту для користування банківськими послугами.

Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання. Підписанням анкети-заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів.

Позивач не заперечувала, що вона користувалася кредитними коштами, наданими банком.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 року у справі №758/189/18 позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.01.2012 року у розмірі 106 000 грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили, що і не заперечувалось в судовому засіданні сторонами у справі.

Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходив із того, що рішенням Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року у справі №758/189/18 фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваного договору від 10 січня 2012 року. За наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч.4 ст. 81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого кредитного договору недійсним. При цьому, позивач не була позбавлена права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору, під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за ним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходив із того, що судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним кредитного договору,а тому і вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з частинами першою, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

У статті 640 Цивільного кодексу України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним.

Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів.

Відповідно до частин першої, другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України ).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 Цивільного кодексу України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

У разі ненадання інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про умови кредитування перед укладенням та під час оформлення картки, не ознайомлення з умовами та правилами кредитування та всіма ризиками, на підставі якого нормативно-правового акта має існувати такий вид кредитування, що є надмірним тягарем під час карантину, встановленого державою, тощо.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Відповідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч.4, 5, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору вимоги статті 203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним, відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Підписаний сторонами кредитний договір свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачці ОСОБА_1 ..

Належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, позивачкою ОСОБА_1 у передбаченому ст. 12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано, та не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що не була ознайомлена з Умовами та Правила надання банківських послуг і Тарифів кредиту, однак з дати подання анкети-заяви 10 січня 2012 року протягом дії вказаного кредитного договору не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору у цілому.

Врахувавши встановлені судовим рішенням у цивільній справі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року у справі №758/189/18, яке набрало законної сили, фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваного договору від 10 січня 2012 року укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 .. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання договору кредитного договору недійсним, то такі також задоволенню не підлягали.

При цьому, правильним є висновок суду, що позивачка ОСОБА_1 не була позбавлена права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за ним.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 мала право у встановленому законом порядку оскаржити рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості, але таким правом не скористалась.

Оспорюючи кредитний договір ОСОБА_1 фактично намагається оспорити обставини, встановлені рішенням Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги фактично є ідентичними доводам та змісту позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими та викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 9 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус