Дата документу 04.01.2022 Справа № 335/8718/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8718/20 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/100/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надання послуг,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.04.2013р. між Концерном «МТМ» в особі Філії Концерну «МТМ» Вознесенівського району та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір № 203819 купвлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, згідно з п. 1.1 якого позивач взяв на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачам, а останні прийняли на себе обов`язок оплатити її вартість за діючими тарифами в терміни та порядку, встановленими договором. Згідно з додатком № 1 до договору теплопостачальна організація відпускає теплову енергію нежитловим приміщенням 1, 2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належать відповідачам на праві власноті. За період з березня 2018р. по квітень 2020р. включно Концерн «МТМ» відпустив до вказаного нежитлового приміщення теплової енергії на загальну суму 2809,21 грн., а відповідачі не оплатили цю суму. Тому позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за теплову енергію на загальну суму 2809,21 грн. за період з березня 2018 року по квітень 2020 року включно, а також просив стягнути 3% річних у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання в сумі 69,87 грн., інфляційні витрати - 69,50 грн. та штраф відповідно до п. 7.2.10 договору в сумі 561,84 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Концерн «МТМ» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду зібраним у справі доказам, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та

ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами не надано, хоча представнику в особі адвоката Тульчевської Н.В. копію апеляційної скарги вручено 13.09.2021р.

Однак відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає апеляційцному розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 саттті 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до приписів ч. 6 статі 19 ЦПК України відносяться справи незначної складності та з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» здійснював нарахування за постачання теплової енергії в нежитлові приміщення № 1, 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності - по Ѕ частці кожній ( а.с. 12-22).

01 квітня 2013р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як власниками вказаних нежитлових приміщень та Концерном «МТМ» був укладений договір № 203819 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, згідно з яким останній взяв на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачам, а вони зобов`язались прийняти і оплатити її вартість за діючими тарифами в терміни та порядку, встановлені умовами цього договору ( а.с. 23-25).

Факт нарахування за надання теплової енергії позивач доводить рахунками та актами приймання-передачі теплової енергії (а.с.44-63).

Концерн «МТМ» вказував, що на адресу відповідачів ним направлялися акти приймання-передачі теплової енергії, а згодом претензія від 30.09.2020р. про погашення заборгованості, а факт відправлення ним підтверджується реєстрами на відправку кореспонденції. Вказні документи наявні в матерілах справи (а.с. 34, 65-77).

Однак вимоги претензії погасити заборгованість за теплову енергію, яка виникла станом на 01.09.2020р. у сумі 2 809,21 грн., виконані відповідачами не були.

Тому позивач просив в судовому порядку стягнути заборгованість у сумі 2809,21 грн., суму нарахованої інфляції у розмірі 69,50 грн., 3 % річних в сумі 69,87 грн., а також штраф відповідно до п. 7.2.10 договору у сумі 561,84 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту надання послуг з теплопостачання у нежитлові приміщення, належні відповідачам, та користування ними цими послугами.

Не погоджуючись з рішенням суду, Концерн «Міські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, узагальненими доводами якої є те, що суд першої інстанції не врахував умов договору № 203819 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, згідно з яким споживачі мали отримувати у теплопостачальній організації (Концерн «МТМ») рахунок- фактуру, акт приймання-передачі теплової енергії кожного місяця, та направити позивачу підписаний акт приймання-передачі теплової енергії, або обгрунтовані заперечення щодо його підписання. Якщо таких дій споживачі не виконали, то акт підписується теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його споживачами, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків. Оскільки відповідачі не виконували цих умов договору, то позивач вважав акти приймання-передачі теплової енергії погодженими та здійснював на їх підставі нарахування за постачання теплової енергії до нежитлових приміщень, належних відповідачам. Тому ці суми підлягають сплаті, а відтак суд дійшов помилкового висновку про необгрунтованість позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується лише частково, виходячи з наступного.

3гідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 200 від 28 квітня 2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Пунктом 2.1. Статуту Концерну зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з березня 2018 року по квітень 2020 року відповідачам нараховано за спожиті послуги з теплопостачання 2809,21 грн.

ОСОБА_2 заперечувала проти стягнення суми оплати за послуги позивача за вказаний період, зазначаючи, що позивач не довів надання цих послуг до належних відповідачам нежитлових приміщень, посилаючись на надані нею акти: обстеження систем теплоспоживання від 09.02.2018р., перевірки стану вузла обліку теплової енергії від 25.09.2018р. та від 09.07.2019р., згідно з якими їх приміщення обладнано вузлом обліку, але

за показами приладу обліку споживання теплової енергії відсутнє.

Та суд першої інстанції, дослідивши вказані акти, погодився з такими запереченнями відповідача, вказуючи, що зібраними у справі докзами не підтверджено надання позивачем послуг у нежитлові приміщення відповідачів у вказаному періоді.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до статті 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальніпослуги" визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до положень ч. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальніпослуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальніпослуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно п. 5 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальніпослуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»

споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил наданняпослуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

За загальним правилом споживачіз обов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно з п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Відповідно до Правил № 630 постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період.

З матеріалів справи вбачається, що актом обстеження системи теплопостачання від 09.02.2018р., складеним інженером І категорії сектора ТІ Хильченко О.С. при проведенні технічного огляду систем теплопоспоживання за адерсою: АДРЕСА_1 , встановлено, що ці приміщення використовуються під магазин продтоварів, який розташований на першому поверсі п`ятиповерхового будинку та має окремий вхід. Система опалення житлового будинку однотрубна з верхньою розводкою, приєднана до теплової мережі через елеватор, централізоване ГВП у житловому будинку відсутнє, встановлені газові колонки. Система магазину виокремлена від систем опалення житлового будинку. Врізка виконана після елеватора житлового будинку. Тепловий ввід оснащений приладом обліку теплової енергії «Метроник-4» зав. № 103-05008, державно повірений 4 кв. 2017р., опломбований. Зняті контрольні показання приладу обліку: 00110,86 ГДж, 01676,36 куб. м х 0 л/ч, 0 кВт, 4961,5 час. праці.

У такому разі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, оскільки вказаним актом обстеження систем телопостачання від 09.02.2018р. було зафіксовано факт оснащення нежитлових приміщень відповідачів приладом обліку теплової енергії «Метроник-4», то у відповідності до п. 5.1 договору та згідно з п. 23 «Правил користування тепловою енергією», облік спожитої власниками приміщень теплової енергії повинен здійснюватись за показаннями зазначеного приладу обліку.

Перевіряючи, яким чином позивач надавав послуги до нежитлових приміщень відповідачів та нараховував оплату за них, суд вказував, що з наданих актів перевірки стану вузла обліку теплової енергії по закінченню опалювального періоду від 25.08.2018р. та від 09.07.2019р. вбачається те, що показання приладу обліку є тотжніми показанням, що зазначені у акті обстеження системи теплоспоживання від 09.02.2018р. - 00110,86 ГДж. А тому показники приладу обліку у всіх трьох актах є незмінними, що вказує на те, що позивачем не довдено факту споживання відповідачами теплової енергії, заборгованість по якій просить стягнути позивач.

В апеляційній скарзі Концерн «МТМ» взагалі не зазначає про неправомірність складених актів або невідповідність встановлених у них відомостей дійсності, а також про неправильність встановлених судом обставин щодо відключення нежитлових приміщень, належних відповідачам, від загальнобудинкової системи опалення. А лише наголошує на тому, що між сторонами існує договір про надання послуг, у якому на споживачів покладено обов`язок отримути від теплопостачальної організації акти приймання-передання теплової енергії та або підписати їх, або надати обгрунтовані заперечення на них, чого не було зроблено відповідачами, а тому згідно з умовами договору такі акти вважаються підписаними та є підставою для нарахування оплати за надані послуги. Цим вичерпується зміст апеляційної скарги.

Дійсно, договір має зазначені позивачем у скарзі умови, які погоджені сторовнами у пунктах 6.2, 6.3, 6.7, 6.7.1, 6.7.2.

Але невиконання споживачем вказаних умов договору щодо отримання та підписання акту приймання-передачі теплової енергії не є самостійною та беззаперечною підставою вважати, що здійснені відповідно до таких актів приймання-передачі нарахування оплати за послуги є обгрунтованими, оскільки має бути встановлено їх фактичне споживання.

Так, Концер «МТМ» не оспорює встановлених судом обставин, що нежитлові приміщення АДРЕСА_1 , які використовуються як магазин, мають окрему від будинку систему теплопостачання, обладнану окремим вузлом обліку, а також не визнає неправомірними складені його спеціалістами акти обстеження системи теплоспоживання у цих приміщеннях від 09.02.2018р., та акти перевірки стану вузла обліку теплової енергії по закінченню опалювального періоду від 25.08.2018р. та від 09.07.2019р.

Тому апеляційний суд визнає, що ці обставини з урахуванням наданих матеріалів справи, правильно встановлені судом першої інстанції.

Відтак, колегія погоджується з судом першої інстанції, що факт споживання при наявності лічильника фіксується саме його показами, а у періоді з березня 2018р. по серпень 2019р. покази лічильника залишились незмінними, а отже не було фактичного споживання теплової енергії приміщеннями відповідачів.

Що стосується посилання позивача на наявність судового рішення про стягнення заборгованості за послуги Концерну «МТМ», які надані у ці самі приміщення, за інший період споживання, який передує періоду у цій справі, то суд правильно виходив із того, що це рішення не створює преюдиційних фактів, оскільки обставини надання-приймання послуг можуть відрізнятись у різних періодах.

Колегія повністю погоджується з цим з огляду на те, що тим рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжж від 05 червня 2019р. у справі № 335/9502/18 спір вирішено по заборгованості за попердній період ( а.с. 138-142), а судом у тій справі не було встановлено відокремленої системи теплопостачання та наявності комерційного вузла обліку у приміщеннях відповідачів як у подальшому періоді з березня 2018р., про що у цій справі міститься акт огляду окремої системи теплоспоживання від 09.02.2018р. А тому наразі є правильним встановлення інших обставин, а саме, доведеність факту споживання згідно з показами лічильника, що судом першої інстанції з огляду на вище надені обставини й було проаналізовано та з`ясовано.

Між тим, заперечуючи проти отримання послуг від позивача у всьому періоді, за який нараховано заборгованість, відповідачі не надали в порядку змагальності доказів тому, що у опалювальний період з жовтня 2019р. по квітень 2020р. покази лічильника також залишались незмінними.

Але суд на ці обставини уваги не звернув, вважаючи, що вище наведеними актами доводиться відсутність споживання теплової енергії за весь період з березня 2018р. по квітень 2020р.

Також колегія зазначає, що відповідно до п. 5.3 договору споживач, що має прилади комерційного обліку, щомісячно подає теплопостачальній організації звіт про фаткичне споживання теплової енергії. Таких умов договору також не було виконано відповідачами, які, назалежно від того, що показник лічильника був незмінним мали подавати звіти позивачу щомісячно.

За відсутності таких звітів з боку відповідачів позивач проводив нарахування відповідно до договірних теплових навантажень, як це передбачено п. 4 Додатку № 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії № 203819.

Отже, за відсутності доказів з боку відповідачів, що ними були направлені звіти позивачу у періоді з листопада 2019р. по квітень 2020р. із нульовими показниками споживання теплової енергії, колегія визнає, що позивач мав право здіснювати розрахункову оплату за послуги. А з урахуванням також того, що відповідачі у цій справі не надали доказів, що покази їх лічильника були незмінними і у вказаному опалювальному періоді, колегія вважає, що заборгованість, нарахована позивачем за цей період підлгяає стягненню з відповідачів.

З розрахунків та актів прриймання-передання теплової енергії встановлено, що за період з листопада 2019р. по квітень 2020р. включно відповідачам була нарахована оплата за надані послуги в такому розмірі: листопда 2019р. - 194,72 грн., грудень 2019р. - 233,87 грн., січень 2020р. - 126,18 грн., лютий 2020 - 294,10 грн., березень 2020 - 130,31 грн., квітень 2020 - 46 грн., а всього - 1025,18 грн.

Таким чином, за період з листопада 2019 по квітень 2020р. розмір заборгованості становить 1025,18 грн. Та, оскільки борг за вказаний період не сплачений відповідачами на користь позивача у добровільному порядку, то суму цього боргу суд першої інстанції мав стягнути з відповідачів на користь позивача, але необґрунтовано відмовив у позові Концерну у стягненні цієї частини заборгованості.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача Концерну «МТМ» частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом ( місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що, оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не сплатили частково заборгованість за надані послуги Концерном «МТМ», то з них слід стягнути, крім основного боргу, 3 % річних та інфляційні втрати, нараховані на суму обгрунтоваої заборгованості у розмірі 1025,18 грн.

Перевіряючи розрахунок позивача щодо суми 3 % річних та інфляційних втрат, колегія згідно з вимогами статті 13 ЦПК України в межах позовних вимог виходить із тих періодів, які визначались позивачем.

Так, у періоді стягнутої заборгованості з листопада 2019р. по квітень 2020р. три відсотки річних розраховувались позивачем лише за листопад та грудень 2019р. та за січень 2020р., а тому до стягнення визначається сума: за листопад 2019р. - 1,32 грн., за грудень 2020р. - 1 грн., за січень 2020р. - 0,22 грн., а всього - 2,54 грн.

Розрахунок інфляційних втрат позивачем здійснено у періоді з листопада 2019р. по квітень 2020р., але положено до стягнення суми інфляції лише за листопад та грудень 2019р., проте у цих місяцях індекс інфляції становив менше 1, тому інфляція у цих мсяцях відсутня.

Також позивач просив стягнути з відповідачів штраф, передбачений умовами договору.

Так, згідно з пунктом 7.2.10 договору, в разі порушення споживачем строків оплати за теплову енергію, встановлених у пункті 6.4 цього договору, останній сплачує теплопостачальній організації штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості за спожиту теплову енергію.

Оскільки вказані умови узгоджені між сторонами, то позивач має право на застосування такої відповідальності до відповідачів.

При цьому, колегія відкидає як необгрунтовані заперечення відповідача ОСОБА_2 в тій частині, що ця вимога є незаконною з посиланням на те, що відповідальність споживача за несвоєчасну сплату вартості послуги визначається ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», яким визначено у такому разі пеню, встановлену договором, але не вище 0,01 відсотка від суми боргу зав кожень день прострочення.

Між тим, колегія зазначає, що законодавством чітко унормовано, що перевага надається умовам договору та лише у разі неузгодженості договором положень про неустойку (штраф, пеню) застосовується встановлена законом.

У договорі річ не ведеться про пеню, а маються погоджені умови щодо застосування в якості відповідальності штрафу, а тому колегія виходить з презумпції дійсності договору та вважає, що вимоги позивач про стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню, оскільки штраф слід розрахувати лише на обгрунтовану частину заборгованості. Розрахунок: 1025,18 грн. х 20 : 100 =205 грн.

Порядок, у якому підлягають стягненню обгрунтовані суми, слід застосувати пропорційний, оскільки відповідачі є співвласниками нежитлових приміщень у частках - по Ѕ частці кожна, тому відповідно і витрати мають нести пропорційно до їх долі у власності.

Беручи до уваги все вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що аргументи апеляційної скарги Концерну «Міські теплові мережі» є частково виправданими, тому оскаржуване рішення суду відповідно до приписів п.п. 3,4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з нормами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на строни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до задоволених вимог.

Так, позивачем за подання позовної заяви матеріального характеру з ціною позову 3510,42 грн. сплачено судовий збір в розмірі 2 102,00 грн., за подання апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн., а всього -5255,00 грн. Позовні вимоги задоволені на суму: 1025,18 + 205 + 2,54 = 1232,72 грн. Тому позивачу належить до компенсації за рахунок відповідачів судовий збір на суму: 1232,72 х 5 255 : 3510,42 = 1 845,34 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 рокуу цій справі скасувати.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення основного боргу за поставлену теплову енергію, 3% річних, штрафу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» () заборгованість в сумі 1232,72 грн., в тому числі: основний борг за поставлену теплову енергію за період з листопада 2019р. по квітень 2020р. включно у розмірі 1025,18 грн., 3% річних за листопад 2019р. - січень 2020р., нараховані по 11.03.2020р. у розмірі 2,54 грн. та штраф в сумі 205 грн., визначивши порядок стягнення по 616,36 грн. з кожної.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» () судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1845,34 грн., по 922,67 грн. з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена доВерховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальнезначення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 04 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: