Головуючий у І інстанції Арапіна Н.Є.
Провадження №22-ц/824/5407/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним, у якому просив суд визнати договір позики від 01 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , недійсним.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 01 січня 2014 року між ОСОБА_2 з одної сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , з іншої сторони, укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали грошові кошти у розмірі 43 200,00 доларів США на строк до 31 грудня 2014 року.

Позивач вважає, що оспорюваний договір позики не має ознак реального, оскільки обов`язковою умовою його реальності є підписання акту прийому-передачі коштів до договору позики. Натомість такого акту підписано не було і жодних коштів позивач, як позичальник, за цим договором не отримував. Відтак, оскільки договір позики є реальним та вважається укладеним з моменту передання грошей, а за договором позики від 01 січня 2014 року гроші позивачу не передавалися, цей договір є неукладеним та не створює ніяких юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, на підставі положень ст. 234 ЦК України позивач просив суд визнати договір позики від 01 січня 2014 року недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що зміст оскаржуваного рішення суду не відповідає вимогам ЦПК України та матеріалам справи, оскільки у вступній та резолютивній частині зазначено вимоги позивача без ідентифікації оспорюваного договору, тобто без номера та дати, а реквізити до документа - це сукупність обов`язкових даних у документі, без яких він не може бути підставою для обліку й не має юридичної сили. Також в описовій частині рішення зазначено позовні вимоги позивача з використанням начебто встановлених фактів, без моменту їх встановлення, а мотивувальна частина рішення взагалі не містить всіх фактичних обставин справи, встановлених судом.

Крім того, судом не встановлено зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, зокрема, не з`ясовано, чи є договір позики від 01 січня 2014 року правочином, до якого виду правочину він відноситься, чи відповідає правочин основним ознакам договору позики. При цьому, Дніпровським районним судом м. Києва не встановлено моменту вчинення правочину, що є визначальним у даній справі.

Також апелянт у скарзі посилався на те, що судом не надано належної оцінки тій обставині, що відповідачем суду не було надано жодного документу, який би підтвердив факт отримання позивачем від відповідача коштів за договором позики від 01 січня 2014 року, що свідчить про те, що договір є неукладеним та не породжує жодних юридичних наслідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ковальова О.О. заперечила проти задоволення скарги та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ковальова О.О. проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечила та просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Позивач ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явився, надіславши суду клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування його на більш безпечній частині території України у зв`язку із введеним воєнним станом. Разом з тим, зазначена позивачем причина відкладення розгляду справи апеляційним судом поважною не визнається, оскільки позивач, будучи завчасно повідомленим про час та місце розгляду справи, не був позбавлений можливості направити в судове засідання представника або просити про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 січня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 з одної сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з іншої сторони, укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 43 200,00 доларів США на строк до 31 грудня 2014 року зі сплатою 10% річних від повної суми позики (том 1, а.с.16-17).

Відповідно до п. 2.1. договору позики кредитор передає позичальнику суму, зазначену в п. 1.1 даного договору з оформленням в день передачі відповідного акту прийому-передачі коштів.

Також встановлено, що01 січня 2014 року ОСОБА_2 з одної сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , з іншої сторони, підписано акт приймання-передачі коштів до договору позики від 01 січня 2014 року (том 1, а.с.156).

Позивач у своєму позові посилався на те, що вищевказаний акт не відноситься до оспорюваного договору, оскільки у ньому зазначено, що сторони уклали цей акт до договору позики від 31 грудня 2013 року та передача коштів відбулася відповідно до договору позики від 01 грудня 2013 року, строк та порядок повернення коштів, нарахування та виплата процентів відповідно до договору позики від 31 грудня 2013 року.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що 31 грудня 2014 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до договору позики від 01 січня 2014 року, в якій вказано, що відповідно до договору позики від 01 січня 2014 року позичальник зобов`язався повернути кредитору суму позики у розмірі 43 200 доларів США не пізніше 31 грудня 2014 року. Станом на 31 грудня 2014 року основна сума боргу у розмірі 43 200 доларів США не повернуто, тому сторони погодилися продовжити строк повернення позики до 31 грудня 2015 року та визначили заборгованість по відсоткам у розмірі 3 740 доларів США, строк повернення яких продовжили до 31 грудня 2015 року (том 1, а.с.157).

Правильним з урахуванням змісту Додаткової угоди № 1 від 31 грудня 2014 року є висновок суду про те, що дана угода підтверджує факт передачі відповідачем позивачу грошових коштів у розмірі 43 200 доларів США за договором позики від 01 січня 2014 року, що спростовує доводи позивача про неотримання грошових коштів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 6 зазначеної постанови встановлено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст. 234 ЦК України).

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем під час розгляду справи суду не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного ним договору позики від 01 січня 2014 року, зокрема, ним не надано доказів фіктивності даного правочину, а доводи позивача про неотримання коштів за договором спростовуються дослідженими та належним чином проаналізованими судом доказами, наявними у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що факт дійсності договору позики від 01 січня 2014 року вже був предметом неодноразової судової перевірки. Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто цивільну справу №755/19453/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних. Рішенням суду від 27 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 січня 2014 року (том 1, а.с.158-160). Вказане судове рішення залишено в силі як судом апеляційної, так і касаційної інстанції (том 1, а.с.164-167, 168-172), а саме рішення подано до примусового виконання.

Крім того, обставини укладення і виконання зазначеного договору досліджувались і під час розгляду цивільної справи №№755/2083/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про поновлення строку звернення до суду, визнання договору позики недійсним. Встановивши факт передачі грошових коштів і, відповідно, дійсність договору позики від 01 січня 2014 року, Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 12 жовтня 2021 року відмовив у задоволенні позову, а позивач це рішення суду в апеляційному порядку не оскаржила, погодившись з ним таким чином.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: