Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

18 липня 2022 року Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Кваші І.М.,

секретаря судового засідання - Дем`яненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Чорнобай в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1997 року по 23 грудня 2019 року. Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року шлюб розірвано. В період шлюбу був придбаний за договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Цей будинок вони придбали 18 червня 2004 року у ОСОБА_3 за 25 784 грн. Цього ж дня вона продала належний їй згідно договору дарування житловий будинок в

АДРЕСА_1 за 9 368 грн. Ці кошти віддала ОСОБА_3 як частину коштів за проданий ним будинок. Решта коштів - були їхні спільні з чоловіком. Тобто 25 784 9 368 = 16 416 : 2 = 8 208 грн. (це вартість частки чоловіка в будинку, що становить 32/100 ), вартість частини ОСОБА_1 в будинку становить 9 368 + 8 208 = 17 576 грн., тобто 68/100.

Позивач просила здійснити поділ цього будинку, припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 68/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Пізніше позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, а саме просила здійснити поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :01:000:1635, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею 68/100 частини права власності на земельну ділянку :01:000:1635 за адресою:

АДРЕСА_1 .

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились. Від адвоката Солода В.М. надійшла заява про розгляд справи за його та позивачки відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

За ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників та ухвалити заочне рішення.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Сторонами 25 січня 1997 року було укладено шлюб (копія свідоцтва про одруження,

а.с. 9), який рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року розірвано (а.с. 10).

Згідно з договором купівлі-продажу будинку позивач ОСОБА_1 18 червня 2004 року продала ОСОБА_5 належний їй згідно договору дарування від 20 листопада 1997 року житловий будинок в АДРЕСА_1 за 9368,00 грн. (а.с. 12-13).

ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу будинку 18 червня 2004 року придбав у ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою:

АДРЕСА_1 за 25 784,00 грн. (а.с. 14).

Отже, обидва правочини були вчинені в період шлюбу сторін, в один день.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3905769 від 18 червня 2004 року право власності на спірний будинок зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 15).

Позивач стверджує, що кошти, отримані від продажу будинку в АДРЕСА_1 , а саме 9368,00 грн. вона віддала ОСОБА_3 як частину коштів за проданий ним будинок. Решта коштів були їхні спільні з чоловіком.

Тобто 25 784 9 368 = 16 416 : 2 = 8 208 грн. (це вартість частки чоловіка в будинку, що становить 32/100 ), вартість частини ОСОБА_1 в будинку становить 9 368 + 8 208 = 17 576 грн., тобто 68/100.

Відповідно до висновку від 07 квітня 2022 року загальна ринкова вартість житлового будинку з надвірними спорудами становить 187750,00 грн. (а.с. 19).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Вказаний висновок ґрунтується також на правовій позиції, що міститься в постановах Верховного Суду (справа №759/5338/18 від 10 лютого 2021 року, №756/2527/16-ц від 22 лютого 2021 року ).

Отже, спірне майно придбане на ім`я відповідача ОСОБА_2 частково за кошти, отримані на підставі договору купівлі-продажу будинку, належного особисто позивачці ОСОБА_1 згідно договору дарування від 20 листопада 1997 року. До того ж обидва правочини були вчинені в один день - 18 червня 2004 року.

Таким чином, позивачем спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на житловий будинок з надвірними спорудам , які були придбані хоч і період шлюбу із ОСОБА_2 , проте за кошти, частина з яких була її особистою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 1 - 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, враховуючи відсутність заперечень відповідача проти позову, суд приходить до висновку про доцільність в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 68/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами.

У зв`язку з тим, що розподіл спільного сумісного майна подружжя вирішено судом у вказаному вище порядку, то в силу положень ч.3 ст.372 ЦК України право спільної сумісної власності сторін на нього припиняється.

Щодо поділу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :01:000:1635, суд зазначає наступне.

Разом з заявою про збільшення позовних вимог позивач подала висновок із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1635. Згідно з ним вартість вказаної земельної ділянки складає 61420, 00 грн. (а.с. 48).

Також вона додала Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

№ НВ-021 від 28 грудня 2021 року, згідно з яким форма власності на цю земельну ділянку - комунальна (а.с. 49).

Тобто право приватної власності на спірну земельну ділянку не зареєстровано за жодним з подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 78 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За ч. 1 ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

Отже, позивачем не доведено, що зазначена земельна ділянка належить сторонам спору на праві спільної сумісної власності, оскільки вона зареєстрована як об`єкт комунальної власності.

В ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на те, що позивачем не доведено, що земельна ділянка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Враховуючи, що позивач в позовній заяві заявила, що не претендує на стягнення судових витрат з відповідача, суд вказане питання не вирішує.

Керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 68/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності сторін на вказане майно.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Черкаського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя І.М. Кваша