Справа № 219/4983/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.12.2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі судді Хомченко Л. І.

секретар Халаджи А.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Деменкової Є.С..

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства ,,Сіверська багатопрофільна лікарня планового лікування Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області про скасування наказу про звільнення ,поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку .

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача посилаючись на те ,що відповідно до наказу №162 від 29.10.1999р. її - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнята на роботу до Сіверської міської лікарні, яка в подальшому була перейменована Комунального некомерційне підприємства «Сіверська багатопрофільна лікарня планового лікування Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області» (далі - Лікарня) в якості медичної сестри шкільного поліклінічного відділення, що підтверджується даними Трудової книжки від 08.08.1986р. серія НОМЕР_1 .

В подальшому її було переведено на посаду сестри медичної денного стаціонару поліклінічного відділення згідно до наказу №206 від 30.08.2019р.

Згідно до наказу №67 від 25.05.2021р. (далі - Наказ) її було звільнено з Лікарні з вказаної вище посади на підставі п.1 ч. І ст.40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням чисельності штату.

Трудову книжку та Наказ при звільненні їй було видано 25 травня 2021 року.

Проте погодитись із вказаним наказом неможливо, оскільки, на її погляд, його прийнято із грубим порушенням чинного трудового законодавства України.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог статті 49 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року по цивільній справі № 6-2485цс16.

Проте ані під час попередження про звільнення, ані потім їй не було запропоновано іншу посаду (роботу) на даному підприємстві.

Так, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

Проте у порушення норм трудового законодавства за наявності вакантних посад на підприємстві, жодна з них не була мені запропонована.

В той же час у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, проте, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові від 10 березня 2015 року по справі №21-52а15, вказано, що виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Також Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 року по справі №6- 2487цс15 зазначив, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, в тому числі і вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 491 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня

України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 492 КЗпП України не є обов`язком роботодавця (постанова судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 р. у справі № 6-40цс15).

При цьому хоче звернути увагу суду на те, що під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 492 КЗпП України. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15.

Також колегія суддів адміністративної палати Верховного Суду України в постанові від 01 жовтня 2013р., справа № 21-259а 13 звернула увагу на те, що за змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

У зв`язку з наведеним вважає, що вказаний вище Наказ є незаконним, а її має бути поновлено на посаді медичної сестри в Лікарні.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У зв`язку з цим вважає, що у суду є усі правові підстави для стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2021 року по день ухвалення рішення судом по справі.

Однак наразі у неї відсутні відомості про її середній заробіток на підприємстві та про розмір заборгованості по заробітній платі, а також штатний розпис по Лікарні, який діяв станом на травень місяць 2021 року, тому згідно до ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) з метою повного та всебічного розгляду справи прошу витребувати у відповідача такі відомості.

Окрім того, необхідно звернути увагу суду, що вона зарекомендувала себе як відповідальний працівник і будь-яких нарікань до неї зі сторони керівництва Лікарні ніколи не було, що підтверджується відомостями про проходження підвищення кваліфікації та перепідготовки, сертифікатами, посвідченням про присвоєння вищої категорії, та грамотою, які додаються до позову.

На підставі наведеного та керуючись ст..43 Конституції України, ст..ст.5-1, 40,42, 49-2, 116,117 КЗпП України,На підставі викладеного просила , Відстрочити позивачу сплату судового збору за подання даного позову до прийняття рішення по суті справи.

Поновити її , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 на посаді сестри медичної денного стаціонару поліклінічного відділення в Лікарні.

Стягнути з Лікарні на мою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 25 травня 2021 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць (травень 2021 року) допустити до негайного виконання.

Витребувати від відповідача інформацію про її середній заробіток у Лікарні та штатний розпис по Лікарні, який діяв станом на травень місяць 2021 року.

Позивач у судовому засіданні підтвердила заявлені позовні вимоги надала пояснення аналогічно викладеним у позові.

Представник відповідача заперечувала проти заявлених позовних вимог так як наказ про звільнення є законним ,просила у позові відмовити.

Свідок ОСОБА_3 пояснила , що вільних ставок з моменту попередження і до часу звільнення позивача ,які б можливо було їй запропоновати не було .

Свідок ОСОБА_4 показала , що коли прийшов новий лікар ,то він дав завдання старшим медсестрам провести скорочення, скорочували ,,неугодних людей ,, ,таких як її тому, що вона знала про махінації старшої медичної сестри .

Заслухав пояснення сторін ,свідків та дослідив матеріали справи суд встановив наступні обставини .

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що

Згідно наказу №162 від 29.10.1999р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнята на роботу до Сіверської міської лікарні, яка в подальшому була перейменована Комунального некомерційне підприємства «Сіверська багатопрофільна лікарня планового лікування Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області» в якості медичної сестри шкільного поліклінічного відділення, що підтверджується даними Трудової книжки від 08.08.1986р. серія НОМЕР_1 .

Згідно до наказу № 206 від 30.08.2019р. позивача переведено на посаду сестри медичної денного стаціонару поліклінічного.

Згідно до наказу №67 від 25.05.2021р. позивача - ОСОБА_1 було звільнено з Лікарні з вказаної вище посади на підставі п.1 ч. І ст.40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням чисельності штату.

Середньомісячна заробітна плата позивача відповідно до наданої довідки становить 6466 гривень 60 копійок.

Згідно п.1 ч. І ст.40 Кодексу Законів про працю України

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

За положеннями частини першої та третьої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У судовому засіданні позивач не заперечувала ,що її не пізніше ніж за 2 місяці було попереджена про наступне звільнення.

За період повідомлення працівників про майбутнє звільнення на підставі п.1ч.1 ст.40 КЗпП України ,а саме з 02.03.2021 року по 25.05.2021 року були відсутні вакантні посади ,що можна було б запропоновають позивачу ,враховуючи професію спеціальність ,чи іншу вакантну роботу яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти кваліфікації досвіту що підтверджується дослідженими письмовими доказами : штати закладу на кінец звітного року, штатним розписом з 21.01.2021 року по 31.12.2021 року ,штатним розписом 26.05.2021 року по 31.12.2021 року (арк.с.24-25, 48-56).

За таки обстави суд приходить до висновку ,що у задоволенні позову слід відмовити так як він не знайшов свого підтвердження доказами у судовому засіданні .

Керуючись ст..263-365 ЦПК України ,,-

ВИРІІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства ,,Сіверська багатопрофільна лікарня планового лікування Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області про скасування наказу про звільнення ,поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку відмовити .

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

У повному обсязі рішення складене 23.12.2021 року .

Суддя Л.І. Хомченко