Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/6329/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.01.2022 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючий-суддя Надопта А.А.,

секретар судового засідання- Онисько С.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовною заявою до до Виноградівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Фактично позивач є володільцем цілого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , протягом останніх років проживає в ньому, забезпечує його експлуатаційну придатність, сплачує комунальні послуги та використовує таке нерухоме майно у власних інтересах. Однак у процесі оформлення права власності на житловий будинок (набуття спадкових прав) позивач довідалася про той факт, що спадкодавець був власником тільки 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , хоча позивачем спільно з покійною ОСОБА_3 завжди використовувалося у власних інтересах все дворогосподарство, жодних застережень або умов щодо такого використання місця не мало. З того часу ситуація щодо володіння та використання цього об`єкту нерухомого майна не змінилася, одноосібним фактичним власником залишається позивач.

За інформацією КП «Виноградівське РБТІ» інша 1/2 частина житлового будинку зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, виданого 20.10.1989 року Виноградівською районною державною нотаріальною конторою за реєстровим №5068. У той же час Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (в тому числі розділ «Реєстр прав власності на нерухоме майно») таких відомостей не містить.

Вказаний співвласник ніколи не заявляв про власні майнові права щодо належної йому частини об`єкту житлової нерухомості, не висловлював претензій щодо володіння ним позивачем (в тому числі ще за життя спадкодавця).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо, умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням.

Згідно положень п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, у зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Але, незважаючи на фактичні строки користування, права власності на частину нерухомого майна позивач не набула, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном.

У той же час користування частиною житлового будинку здійснюється позивачем відкрито, ніяких дій для приховування цього факту вона не здійснювала. Має місце добросовісне, але безтитульне (яке не спирається на будь-яку правову підставу), заволодіння майном.

Внаслідок чого, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи в судове засіданя не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити.

Відповідач-представник Виноградівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засіданя не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує протии його задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засіданя не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує протии його задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в підготовчому судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві.

Вирішуючи питання про спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Відповідно до положень ст. ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Майнові права підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02.12.2016 року, виданим приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Стойка С.М. за реєстровим №4355.

Первісно речові права на вказану частину такого нерухомого майна належали ОСОБА_3 та були успадковані позивачем. Разом з спадкодавцем, яка потребувала постійного піклування, позивач проживала з 2010 року, з того часу одноосібно несе весь тягар утримання дворогосподарства.

Фактично позивач є володільцем цілого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , протягом останніх років проживає в ньому, забезпечує його експлуатаційну придатність, сплачує комунальні послуги та використовує таке нерухоме майно у власних інтересах. Однак у процесі оформлення права власності на житловий будинок (набуття спадкових прав) позивач довідалася про той факт, що спадкодавець був власником тільки 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , хоча позивачем спільно з покійною ОСОБА_3 завжди використовувалося у власних інтересах все дворогосподарство, жодних застережень або умов щодо такого використання місця не мало. З того часу ситуація щодо володіння та використання цього об`єкту нерухомого майна не змінилася, одноосібним фактичним власником залишається позивач.

За інформацією КП «Виноградівське РБТІ» інша 1/2 частина житлового будинку зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, виданого 20.10.1989 року Виноградівською районною державною нотаріальною конторою за реєстровим №5068. У той же час Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (в тому числі розділ «Реєстр прав власності на нерухоме майно») таких відомостей не містить.

Відповідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний у цій позовній заяві об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно положень ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо, умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням.

Згідно положень п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, у зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Але, незважаючи на фактичні строки користування, права власності на частину нерухомого майна позивач не набула, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном.

У той же час користування чужою частиною житлового будинку здійснюється позивачем відкрито, ніяких дій для приховування цього факту вона не здійснювала. Має місце добросовісне, але безтитульне (яке не спирається на будь-яку правову підставу), заволодіння майном. До цього часу жодних претензій щодо фактичного володіння позивачем нерухомим майном з сторони титульного власника ніколи не заявлялося. Також позивач на праві власності володіє земельною ділянкою в межах дворогосподарства за адресою АДРЕСА_1 .

Статтею 55 Конституції Українитастаттею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна право має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

У той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст. 328, ст. 392 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням всього вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що заявлений позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 43, 49, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканкою АДРЕСА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

ГоловуючийА. А. Надопта