КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5060/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року місто Київ

справа №752/10724/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., повний текст рішення складено 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро міста Києва» Сороки Валерія Миколайовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45839018 від 06 березня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», винесеного державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» м. Києва Сорокою В.М.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 18 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ним.

Вказував, що 28 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання умов договору кредиту №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року, предметом іпотеки за яким була квартира спірна квартира.

Зазначав, що 18 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ним укладено додатковий договір №2 до іпотечного договору №44.02-944/П від 28 грудня 2006 року та додаткову угоду №1 до кредитного договору №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року.

Позивач посилався на те, що 22 травня 2019 року він дізнався про те, що рішенням державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» м. Києва Сороки В.М. зареєстровано право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки за АТ «Укрсоцбанк».

Вказував, що договору про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами договору іпотеки укладено не було, договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначав, що підтвердження АТ «Укрсоцбанк» про отримання ним вимоги надати не могло, оскільки він заперечує факт отримання вимоги про усунення порушень від іпотекодержателя.

Посилався на те, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_3 , 2006 року народження.

Вважає, що при здійсненні державної реєстрації права власності на спірну квартиру державним реєстратором було допущено чисельні порушення вимог чинного законодавства, що є достатньою підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції не перевірені і не спростовані його доводи, викладені в письмових поясненнях від 05 серпня 2021 року та від 27 жовтня 2021 року, належна оцінка наявних у матеріалах справи доказам не надана.

Вказував, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором настав 30 жовтня 2013 року, проте, упродовж строку позовної давності (трьох років) за захистом своїх прав з відповідним позовом про стягнення суми кредиту, штрафу, пені ПАТ «Укрсоцбанк» до нього не звертався, відповідне рішення судом не приймалось.

Зазначав, що всупереч вимогам ч.3 статті 10 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором Сорокою В.М. не було перевірено можливість реєстрації права власності у позасудовому порядку, в той час, як закон забороняє звернення примусового стягнення на предмет іпотеки за кредитом, коли строк давності такої вимоги минув.

Посилався на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ним та банком не укладався і згоди на відчуження спірної квартири він не надавав.

Вказував, що доказів, які б підтверджували проведення оцінки квартири АДРЕСА_1 суб`єктом оціночної діяльності, так і факт належного повідомлення його про намір банку провести перереєстрацію права власності на цю квартиру або надсилання йому не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць відповідних поштових відправлень матеріали справи не містять.

Зазначав, що суд першої інстанції як на доказ належного направлення АТ «Укрсоцбанком» йому повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки і вимоги виконання зобов`язання послався лише на копію поштового опису та квитанцію від 23 листопада 2018 року з трек номером 966.

Посилався на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не дав правової оцінки його доводам про те, що державним реєстратором Сорокою В.М. не врахованого, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає його неповнолітня племінниця ОСОБА_3 , 2006 року народження, в зв`язку з цим, діями державного реєстратора порушені вимоги Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Вказував, що суд не взяв до уваги, що на момент проведення державної реєстрації права власності діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро міста Києва» Сорока В.М. у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що квартира АДРЕСА_1 є місцемпостійного проживання позичальника, а також у останнього відсутнє інше нерухоме майно, належне йому на праві власності. За вказаних обставин, у суду відсутні передбачені законом підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №44.05-706/П, згідно умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 279000 доларів США, зі сплатою 13,00% річних, з кінцевим терміном повернення до 27 грудня 2021 року.

Відповідно до п.1.3.1 вказаногодоговору, в день укладення цього договору кредитор укладає з ОСОБА_2 іпотечний договір, за умовами якого майновий поручитель передає кредитору в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

28 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №44.02-944/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О. за реєстровим номером 5286, відповідно до якого іпотекодавець передавв іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань по договору кредиту №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року, нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Положеннями статті 4 іпотечного договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація.

Згідно з пунктом 4.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.п.4.5.3 п.4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

18 квітня 2007 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О. за реєстровим номером 1149, за умовами якого дарувальник передав безоплатно, а обдаровуваний прийняв належну на праві власності дарувальнику квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із переходом права власності на спірну квартиру від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 18 квітня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору кредиту №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року та додатковий договір №2 до іпотечного договору №44.02-944/П від 28 грудня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Гавловською І.О. за реєстровим номером 1152, відповідно до якого ОСОБА_1 став іпотекодавцем квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 22 травня 2019 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» м. Києва Сороки В.М. від 06 березня 2019 року (з відкриттям розділу) індексний номер: 45839018 (час винесення о 12:21:32 год.), було здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», про що вчинено запис про право власності за останнім №30584870.

Підставою виникнення права власності вказано: іпотечний договір, серія та номер 5280, виданий 28 грудня 2006 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Гавловська І.О.; додатковий договір №1 до іпотечного договору, серія та номер 1147, виданий 18 липня 2007 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Гавловська І.О.; договір про заміну сторони в іпотечному договорі, серія та номер 1150, виданий 18 квітня 2007 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Гавловська І.О.; додатковий договір №2 до іпотечного договору, серія та номер 1151, виданий 18 квітня 2007 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Гавловська І.О.; повідомлення про звернення стягнення, серія та номер 7747, виданий 20 листопада 2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказував на те, що перехід права власності на спірну квартиру відбувся з порушенням порядку здійснення звернення стягнення на майно та здійснення реєстрації права власності передбаченого законодавством про іпотеку, а саме: договору про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами договору іпотеки укладено не було, договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; підтвердження АТ «Укрсоцбанк» про отримання ним вимоги надати не могло, оскільки він заперечує факт отримання вимоги про усунення порушень від іпотекодержателя; у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_4 , 2006 року народження.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону №898-IV).

Статтею 33 вказаного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст.12 зазначеногоЗакону.

За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI«Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону №898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Стаття 36 Закону №898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону №898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов'язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов'язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2018 року АТ «Укрсоцбанк» на виконання вищевказаних вимог 23 листопада 2018 року на адресу позивача ОСОБА_1 зазначену у кредитному та іпотечному договорах: АДРЕСА_2 направило повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 20 листопада 2018 року №7747, в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги протягом тридцяти денного строку АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Направлення вказаного повідомлення підтверджується описом вкладення, списком №1018 від 21 листопада 2018 року та квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 23листопада 2018 року (т.1 а.с.177-179). Вказане поштове повідомлення надійшло до поштового відділення одержувача, але було повернуто поштовою установою відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

За змістом п.6.2. ст.6 іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача.

З матеріалів справи вбачається, що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцем в узгодженому сторонами договору порядку направлялась письмова вимога про усунення порушення, яка відповідно до умов договору вважається врученою.

При цьому,рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпротеки державний реєстратор прийняв 06 березня 2019 року, тобто поза межами встановленого частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку»тридцятиденного строку, а право власності на спірну квартирубуло зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» 05 березня 2019 року.

Таким чином, належним чином виконавши у порядку, визначеному пунктом 6.2. іпотечного договору, передбачений частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» обов`язок належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, АТ «Укрсоцбанк» правомірно звернуло стягнення на предмет іпотеки.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки укладений ОСОБА_1 з АТ «Укрсоцбанк» договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя внаслідок невиконання основного зобов`язання забезпеченого іпотекою, перед зверненням стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцем в узгодженому сторонами договору порядку направлялась письмова вимога про усунення порушення, яка відповідно до умов договору вважається врученною, колегія суддів вважає, що рішення державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро міста Києва» Сорока В.М. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» прийняв правомірно.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що: договору про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами договору іпотеки укладено не було, договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та реєстратором не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та здійснення реєстрації права власності передбаченого законодавством про іпотеку спростовуються доказами, які містяться в матеріалалх справи.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Доводи позивача про те, що підтвердження АТ «Укрсоцбанк» про отримання ним вимоги надати не могло, оскільки він заперечує факт отримання вимоги про усунення порушень від іпотекодержателя, колегія суддів відхиляє, оскільки презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання іпотекодавцем ОСОБА_1 в загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на момент проведення державної реєстрації права власності діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

ЗакономУкраїни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону №898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

У судовому засіданні апеляційного суду, встановлюючи особу позивача по паспорту громадянина України було з`ясовано, що ОСОБА_1 зареєстрований у місті Сімферополі.

У судовому засіданні апеляційного суду на питання суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що йому на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , де він і зареєстрований.

При цьому, позивачем не було надано до суду першої інстанції доказів про те, що квартира АДРЕСА_1 ємісцем його постійного проживання.

А відтак, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що відсутні передбачені законом підстави для застосування до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав правової оцінки його доводам про те, що державним реєстратором Сорокою В.М. не врахованого, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає його неповнолітня племінниця ОСОБА_3 , 2006 року народження, в зв`язку з цим, діями державного реєстратора порушені вимоги Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається з заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 28 грудня 2006 року, яка була подана приватному нотаріусу Гавловській І.О. перед укладенням кредитного та іпотечного договорів, останні підтвердили, щона момент передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 дітей у віці до 18 років вони не мають, члени сім`ї, в тому числі діти прав щодо користування вказаною квартирою не мають (т.1 а.с.63).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не перевірені і не спростовані його доводи, викладені в письмових поясненнях від 05 серпня 2021 року та від 27 жовтня 2021 року, належна оцінка наявних у матеріалах справи доказам не надана, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з вказаних пояснень, ОСОБА_1 в них зазначав додаткові підстави позову. Разом з тим, у порушення ч.3 ст.49 ЦПК України позивач не подавав до суду першої інстанції заяв про доповнення підстав позову.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: