ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3633/22 Справа № 210/7103/20 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 210/7103/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Почин»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Почин» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року, яке ухвалено суддею Сільченко В.Є. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Почин» про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 05.10.2018 року по 26.12.2018 року вона працювала у ТзОВ «Почин» на посаді начальника проектно-кошторисного відділу. 26.12.2018 року позивач звільнилась з роботи за власним бажанням, однак при звільненні відповідач не повідомив позивача про всі грошові суми, належні їй при звільненні та не сплатив належну їй заробітну плату за весь період роботи. 21.09.2020 року позивач звернулась до директора ТзОВ «Почин» із заявою про видачу їй довідки про розмір заборгованості по заробітній платі та довідки про розмір середньомісячної заробітної плати. Отримавши 24.09.2020 року вказану заяву, відповідач запитувані позивачем документи не надав.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати належної їй при звільнені заробітної плати в розмірі 45 000 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27.12.2018 року по день звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Почин» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 45 000 грн.

Стягнуто з ТзОВ «Почин» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 000 грн. без урахування податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТзОВ «Почин» на користь держави, судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами наявності боргу по заробітній платі в розмірі 45 000 грн. Апелянт зауважує на тому, що відомості пенсійного фонду, відповідно до яких відбуваються відрахування податків із заробітної плати, повністю співпадають із податковою звітністю відповідача та свідчить про нарахування та повну виплату позивачу заробітної плати. При цьому виплата заробітної плати позивачу підтверджується відповідними касовими ордерами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 05.10.2018 року по 26.12.2018 рік перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Почин» та займала посаду начальника проектно-кошторисного відділу (а.с.9-10).

Відповідно до Наказу про звільнення № 12 від 26.12.018 року позивач звільнена з займаної посади на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 заповненої на ім`я позивача. (а.с.6-7).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач посилалась на те, що при звільненні відповідач не повідомив її про всі грошові суми, належні їй при звільненні та не сплатив належну їй заробітну плату за весь період роботи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 45 000 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 000 грн. без урахування податків та обов`язкових платежів.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно ст. 83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавцем не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 з 05.10.2018 року по 26.12.2018 рік перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Почин» та займала посаду начальника проектно-кошторисного відділу (а.с.9-10).

Відповідно до Наказу про звільнення № 12 від 26.12.018 року позивач звільнена з займаної посади на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 заповненої на ім`я позивача. (а.с.6-7).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати при звільненні позивач посилалась на те, що при звільнення відповідач не повідомив її про всі грошові суми, належні їй при звільненні та не сплатив належну їй заробітну плату за весь період роботи., при цьому позивач в уточненій позовній заяві зазначила, що її заробітна плата в ТзОВ «Почин» в жовтні 2018 року становила 15 000 грн., в листопаді 2018 року 15 000 грн. та в грудні 2018 року 2018 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 45 000 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем вказаних позовних вимог, оскільки ухвалою суду від 24 грудня 2020 року у відповідача було витребувано довідку про заборгованість з виплати належної ОСОБА_1 при звільненні заробітної плати та довідку про середньоденну заробітну плату, однак витребувані судом документи відповідачем надані не були з урахуванням того, що судом неодноразово надсилалась ухвала про витребування вказаних документів, однак ухвала суду не виконана. Окрім того, сторона відповідача була ознайомлена з матеріалами справи, що підтверджується письмовими доказами.

Посилаючись на ч. 10 ст. 84 ЦПК України та ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд першої інстанції з урахуванням того, що відповідачем не було надано жодних заперечень, письмових пояснень та документів з метою спростування позовних вимог, вважав позовні вимоги позивачав частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 45 000 грн. доведеними.

Таких висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 грудня 2020 року було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ТзОВ «Почин» про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також вказаною ухвало у відповідача було витребувано довідку про заборгованість з виплати належної позивачу при звільнені заробітної плати та довідку про розмір середньої заробітної плати позивача.

Вказана ухвала суду відповідачем не отримана, що підтверджується поштовим направленням яке повернулась на адресу суду з відміткою «За закінченням строку зберігання», тому суд вважав відповідача таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України.

Натомість, відповідно до п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення стороні судової повісти є день вручення судової повісти під розписку.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази належного вручення відповідачу по справі ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року про прийняття до розгляду, відкриття провадження у справі та витребування доказів по справі, що унеможливило виконання відповідачем вимог суду надання довідки про заборгованість з виплати належної позивачу при звільнені заробітної плати та довідки про розмір середньої заробітної плати позивача.

При цьому посилання в оскаржуваному рішенні на те, що 05.11.2021 року представник відповідача особисто ознайомився з матеріалами цивільної справи є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи без відмітки про те, що представник відповідача з матеріалами справи ознайомився.

Крім того слід зауважити, що відповідачем по справі 11 листопада 2021 року було надіслано на адресу суду першої інстанції відзив на позовну заяву позивача з доказами, відповідно до яких відповідач заперечує проти заявлених позивачем позовних вимог (а.с.48-50).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем по справі з неповажних причин або без повідомлення причин, не було надано витребуваних судом доказів, тому вважає за необхідне при перегляді даної справи врахувати доказі, які надані відповідачем до апеляційної скарги.

Як вбачається із доданих до апеляційної скарги відповідачем доказів, позивач ОСОБА_1 , відповідно до Наказу (розпорядження) № 6 від 04 жовтня 2018 року була прийнята на посаду начальника проектно-кошторисного відділу ТзОВ «Почин» з тривалістю робочого дня 8 годин з окладом (тарифною ставкою) 3 723 грн. (а.с.81).

Відповідно до копії довідки про доходи ОСОБА_1 , в жовтні 2018 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 3 370 грн., з якої утримано 606, 60 грн. податку з доходів фізичних осіб. В листопаді 2018 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 3 900 грн. заробітної плати, з якої утримано 702 грн. податку з доходів фізичних осіб. В грудні 2018 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 3 724 грн. заробітної плати, з якої утримано 670,32 грн. податку з доходів фізичних осіб.

Вказані у довідці данні щодо нарахування заробітної плати позивачу та її оподаткування, повністю узгоджуються з наданими позивачем відомостями з реєстру зарахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.9-зворот).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 31 жовтня 2018 року позивач по справі отримала заробітну плату за жовтень 2018 року в розмірі 2 712,85 грн. (а.с.84).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 30 листопада 2018 року позивач по справі отримала заробітну плату за листопад 2018 року в розмірі 3 139,50 грн. (а.с.84).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 26 грудня 2018 року, на момент звільнення, позивач по справі отримала заробітну плату за грудень 2018 року в розмірі 2 997,82 грн. (а.с.85).

Наведені вище обставини свідчать про відсутність будь-якої заборгованості ТзОВ «Почин» перед позивачем ОСОБА_1 з нарахованої але невиплаченої заробітної плати у зв`язку з чим позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача нарахованої але невиплаченої заробітної плати, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Почин» задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Почин» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: