Справа №173/878/22
Провадження №2/173/542/2022
У Х В А Л А

11 липня 2022 р. м. Верхньодніпровськ

Суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Новіченко Н.В., розглянувши

позовну заяву Академії Державної пенітенціарної служби

до ОСОБА_1

про стягнення 49 715, 54 грн.,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2022 року Академія Державної пенітенціарної служби (далі позивач) звернулась до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення 49 715, 54 грн.

06.07.2022 року вищевказана позовна заява надійшла до суду та передана на розгляд судді Новіченко Н.В.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, 01.09.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено Контракт № 798 про здобуття освіти у закладах вищої освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб Міністерства юстиції України, предметом якого є підготовка за державним замовленням для потреб Державної кримінально-виконавчої служби України на денній формі навчання здобувача за ступенем вищої освіти бакалавр за спеціальністю правоохоронна діяльність.

Відповідно до розділу 3 Контракту відповідач зобов`язався у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству юстиції України витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти відповідно до частини 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно наказу позивача № 196/ОС від 18.10.2021 рядового внутрішньої служби ОСОБА_1 , курсанта другого курсу юридичного факультету денної форми навчання, було звільнено згідно з п. 6 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 19.10.2021 року та з 20.10.2021 року знято відповідача з усіх видів забезпечення.

Як вбачається з довідки-розрахунку від 19.10.2021 № 5/2994, загальна сума визначених до відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача за період з 25.08.2020 по 19.10.2021 становить 54 934, 16 грн.

08.11.2021 року між позивачем було укладено Договір № Р-7 про відшкодування витрат з розстроченням платежу, відповідно до п. 1 якого сторони домовилися про розстрочення відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, що виникли у боржника перед кредитором на підставі Контракту № 798 про здобуття освіти у закладах вищої освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб Міністерства юстиції України від 01.09.2020 та станом на 08.11.2021 не погашені, шляхом розстрочення на 12 календарних місяців без відстрочення її погашення.

Сума заборгованості, що підлягає реструктуризації за період з 25.08.2020 по 19.10.2021 становить 54 934, 16 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 в Академії ДПтС № 5/994 від 19.10.2021 (п. 2 Договору).

Оскільки відповідач не у повному обсязі сплатив заборгованість, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом про стягнення залишку боргу в сумі 49 354, 16 грн., пені в сумі 177, 11 грн. та інфляційних втрат в сумі 24, 55 грн.

Розглянувши позовну заяву з доданими до неї документами на предмет наявності правових підстав для відкриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

В силу приписів частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачає розгляд судами у порядку цивільного судочинства справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Пунктом 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Положеннями статті 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі Закон № 2713-IV) визначено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (частина 1 статті 6 Закону № 2713-IV).

Згідно з частиною 6 статті 14 Закону № 2713-IV особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються спеціальні звання, зокрема рядовий внутрішньої служби.

Відповідно до частини 8 статті 14 Закону № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу". Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських (частина 5 статті 23 Закону № 2713-IV).

Отже, регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення працівників кримінально-виконавчої служби регулюється спеціальним Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Частиною 2 статті 74 Закону 580-VIII визначено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Положеннями частини 4 статті 74 Закону 580-VIII передбачено, що особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку (частина 5 статті 74 Закону 580-VIII).

Спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд звертає увагу, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби є публічно-правовими спорам, оскільки відшкодування таких витрат безпосередньо пов`язано із відмовою відповідача щодо подальшого проходження публічної служби.

Той факт, що 08.11.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № Р-7 про відшкодування витрат з розстроченням платежу не змінює характер спірних правовідносин, оскільки цей Договір було укладено на виконання п. 6 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 261 від 12.04.2017, згідно з яким особа має право здійснити відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року. У такому випадку особа укладає з вищим навчальним закладом, у якому вона навчалася, договір у письмовій формі, де зазначаються строки та розміри платежів.

12 грудня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18) відступила від висновків, викладених у своїх постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 820/5761/15, сформувавши правовий висновок про те, що указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 706/1664/17 викладала висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, а саме, що справи про відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 751/704/17.

В силу приписів частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд вважає, що позов Академії Державної пенітенціарної служби до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 1 ч. 1. ст. 186, ст. ст. 260, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Академії Державної пенітенціарної служби до ОСОБА_1 про стягнення 49 715, 54 грн. на підставі пункту 1 частини 1 статті 176 Цивільного процесуального кодексу України.

2. Роз`яснити позивачу право на звернення до суду з вказаними позовними вимогами в порядку адміністративного судочинства.

3. Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 11.07.2022 року.

Суддя Н.В. Новіченко