Справа № 202/5154/21
Провадження № 2/202/458/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

прокурора - Скочко В.А.,

представника позивача - Архипенка А.О. ,

представника відповідача - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра звернувся до Індустріального районного суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, відповідно до якої просив визнати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 101) відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати її територіальній громаді міста Дніпра у особі Дніпровської міської ради, витребувати від ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Дніпра у особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені судові витрати по справі.

В позовній заяві вказали на те, що Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру за фактом незаконного без достатніх правових підстав набуття права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та обставинами, що свідчать про наявність порушень інтересів держави в особі Дніпровської міської ради в порядку реалізації прав у зв`язку з відумерлістю спадщини.

Так, Дніпровською міською радою та її уповноваженими виконавчими органами не вжито належних та ефективних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у встановленому законом порядку, в тому числі шляхом звернення до суду, щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом спору та не передана територіальній громаді міста у встановленому законом порядку як відумерла спадщина та в подальшому правом власності на неї заволоділи незаконним шляхом, без достатніх правових підстав, що свідчить про наявність порушень інтересів держави в особі Дніпровської міської ради в порядку реалізації прав у зв`язку з відумерлістю спадщини.

Окружною прокуратурою до Дніпровської міської ради та Департаменту правового забезпечення було скеровано листи відповідно №04/53-2736 вих.21 від 29.07.2021 та №7/11-2055 від 10.08.2021, щодо порушень та з питань вжитих заходів щодо обліку та оформлення речових прав на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, в листах повідомлялося, що у разі невжиття Дніпровською міською радою, її виконавчими органами заходів реагування, окружною прокуратурою буде вирішено питання щодо звернення з відповідним позовом до суду.

Згідно з відповідей Дніпровської міської ради лист №7/11-2055 від 10.08.2021 року та Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради лист №12/8-61 від 09.08.2021, заходи спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади м. Дніпро, за вказаним фактом шляхом звернення до суду не вживалися.

Вбачається, що з часу смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 пройшло понад 6 років, а з часу, коли законом передбачено можливість подання заяви про визнання спадщини відумерлою, - понад п`ять років.

Аналізуючи історію вчинення реєстраційних дій по вказаному об`єкту нерухомості вбачається, що через відсутність належного контролю та реагування стало можливим незаконне оформлення речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за іншими особами.

Таким чином, зазначене свідчить про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку.

Враховуючи, що вказані інтереси до цього часу залишаються незахищеними вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Дніпровської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95.

На підставі договору купівлі-продажу від 31.01.1995 ОСОБА_6 , що діяв від імені ОСОБА_5 , вказану квартиру відчужено ОСОБА_7 .

У подальшому 03.03.1995 ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_8 відчужено зазначену квартиру на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 05.04.2002, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про смерть №661 від 07.04.2015).

Після смерті ОСОБА_4 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, при цьому, 21.08.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Підставою реєстрації вказано свідоцтво про право власності на житло від 09.09.2003, видане на ім`я ОСОБА_2 згідно з розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 №РП-4856.

Водночас, згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-2195 від 19.05.2021 розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856 не видавалося, а квартира АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95.

Крім того, згідно з листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14.05.2021 та матеріалами інвентаризаційної справи свідоцтво про право власності на житло від 09.09.2003, видане на ім`я ОСОБА_2 згідно з розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 №РП-4856, та право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 не реєструвалися.

У подальшому, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 23.08.2018 продано зазначений об`єкт ОСОБА_5 , яким, в свою чергу, 20.11.2018 відчужено зазначену квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 .

Таким чином, у дійсності розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95 квартиру АДРЕСА_1 передано у приватну власність ОСОБА_5 , після чого вказана квартира тричі відчужувалася за договорами купівлі - продажу, останнім законним власником якої була ОСОБА_4 , після смерті якої у встановленому законом порядку це майно ніким не набуто у власність.

Натомість, з 2018 року зазначене майно є предметом незаконних дій осіб, якими право власності на законних підставах не набувалося та відповідно повноваження на розпорядження вказаним майном також відсутні.

Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_4 ніхто спадщину не отримав, квартира АДРЕСА_1 , згідно ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади м. Дніпра.

Під час збору матеріалів для подання відповідної заяви про визнання спадщини відумерлою, окружною прокуратурою встановлено, що у 2018 році відбулося незаконне заволодіння цією квартирою внаслідок здійснення незаконної державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Так станом на 2003 рік ОСОБА_2 не міг набути право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації житла, оскільки вказане житло вже на той час перебувало у приватній власності іншої особи - ОСОБА_4 та, відповідно, Міська рада не була власником зазначеного майна, а орган приватизації не міг -нею розпоряджатися та приймати розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856 про передання ОСОБА_2 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 , яке стало підставою для державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856 про передання у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 не виносилося, свідоцтво про право власності на житло від 09.09.2003 на ім`я ОСОБА_2 на підставі розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856 не видавалося, вказане обумовлює нікчемність правочину та відсутність підстав для визнання його недійсним в судовому порядку (ст. ст.215, 216 ЦК України).

Наслідком недійсності правочину у даному випадку є те, що у ОСОБА_2 право власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003, виданого на підставі розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856, не виникло, а тому законний власник, якому у дійсності має належати вказане майно, має право на його витребування.

Державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на ім`я відповідача ОСОБА_2 (номер запису про право власності 27615722 від 21.08.2018, індексний номер рішення 42676925 від 23.08.2018) здійснена на підставі нікчемного правочину.

Таким чином, державна реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 здійснена незаконно, а спадщина після смерті ОСОБА_4 у виді спірної квартири підлягає визнанню відумерлою та витребуванню ст.388 ЦК України від ОСОБА_9 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Київської міської ради.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 серпня 2021 року, головуючим суддею у розгляді справи визначено суддю Слюсар Л.П.

25 серпня 2021 року в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом був направлений запит до ВАДР Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідь з якого надійшла на адресу суду 06 вересня 2021 року.

Ухвалою судді від 07 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

10.12.2021 року від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Цівань Н.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до якого позовні вимоги не визнала, вказала на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем. Зазначила, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_3 , як у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Звернула увагу на рішення ЄСПЛ ALENTSEVA v. RUSSIA, №31788/06, § 72-77, від 14 листопада 2016 року, та посилання на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Так, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність володіння. Добросовісність набувача презумується, тобто незаконний набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне.

З матеріалів даної справи, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, вбачається, що 23.08.2018 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_5 .

З даного Договору купівлі-продажу (п. 2), посвідченого приватним нотаріусом Павловською Г.О., вбачається, що зазначена квартира належить Продавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в реєстровій книзі № XXVI за реєстровим № 86.

Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спірної квартири) проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. 21.08.2018 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2018 за індексним номером 135350078, номер запису про право власності: 27615722, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Тобто нотаріус перевіривши правочинність документів на право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 провела Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Однак правомочність або неправомочність дій нотаріуса щодо реєстрації спірної квартири 21.08.2018 року за ОСОБА_2 , на момент укладення договору купівлі-продажу 20.11.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не були і не могли бути відомі ОСОБА_3 .

В момент укладення договору нотаріус перевіряла документи у продавця ОСОБА_5 та підстави належності йому спірної квартири. ОСОБА_3 , як покупцю, повідомили, що в іпотеці квартира не перебуває, будь яких заборон на відчуження даної квартири в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна - немає.

Тобто в ОСОБА_3 , не було жодних сумнівів щодо правомочності продавця на володіння даною квартирою та на її відчуження.

Оплата за квартиру здійснювалася в нотаріальній конторі. Після розрахунку продавець ОСОБА_5 та покупець ОСОБА_3 підписали даний договір купівлі-продажу.

ОСОБА_3 , на законних підставах згідно з договором купівлі-продажу від 20 листопада 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. придбав квартиру у ОСОБА_5 . Більше того, майно вибуло з власності ОСОБА_5 за його волею за відплатним договором.

Таким чином ОСОБА_3 , являється добросовісним набувачем і квартира в нього не може бути витребувана.

За таких обставин просила суд відмовити у задоволенні позову.

28.01.2022 року від в.о. керівника Правобережної окружної прокуратури Рябець Р. В. до суду надійшла відповідь на відзив. В якому вказав на те, що відзив представника відповідача обґрунтований посиланням на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому позовні вимоги щодо витребування її на підставі статті 388 ЦК України є необґрунтованими. Однак, такі доводи слід розглядати критично.

Витребування майна, яке належить територіальній громаді міста Дніпра, що вибуло з її власності поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами територіальної громади та інтересами відповідача ОСОБА_3 , як особи, яка страждає від такого втручання, та яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з вимогою про відшкодування збитків, з підстав передбачених статтею 661 ЦК України, а тому втручання у право власності відповідача не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні прокурор Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Скочко В.А. підтримав позовні вимоги з підстав наведених в позові та відповіді на відзив на позовну заяву та просив суд позов задовольнити.

Представник позивача ДМР в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити з підстав наведених в відзиві на позовну заяву. Щодо підстав для представництва прокуратури зазначила, що прокурор не має підміняти орган місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч.3, 4 ст. 23, ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» прокурор не розкрив наявні підстави для представництва інтересів держави в суді, а лише обмежився посиланням на лист Дніпровської міської ради від 10.08.2021 року, про те, що Дніпровською міською радою не вживалося заходів, спрямованих на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра, щодо спірної квартири.

Однак прокурор не вказує причину невжиття таких заходів, яку зазначено у цьому листі - а саме - «Щодо існування обставин, які можуть бути підставою для звернення до суду із позовною заявою, стосовно зазначеної у листі інформації, Дніпровська міська рада повідомлена не була, інформацію отримано з вищезазначеного листа».

Позивачем у даному випадку має виступати Дніпровська міська рада, і відповідно такий орган існує і може подати такий позов для захисту своїх порушених прав. Те що прокурор самостійно виявив правопорушення в травні 2021 року жодним чином не скасовує презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про свої права та належно і ретельно виконувати власні обов`язки. Просила суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача в частині визнання спадщини відумерлою.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Оскільки місце реєстрації його не відомо, то відповідно до ч.ч. 11,12 ст.128 ЦПК України судом було опубліковано оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого не відомо на веб-порталі судової влади України.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 1995 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 , внесено в реєстрову книгу №33п-111.

Згідно з договором купівлі-продажу від 31.01.1995, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білоус С., зареєстрований в реєстрі за №7-925, ОСОБА_6 , що діяв від імені ОСОБА_5 , продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.03.1995, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за №1-1106, ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, ОСОБА_8 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ,

Зазначене підтверджується листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14.05.2021 та матеріалами інвентаризаційної справи (а.с.а.с.32-38).

Згідно з відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть №661 від 07.04.2015.

Після смерті ОСОБА_4 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, що підтверджується інформацією Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори №2472/01-09 від 06.08.2021 про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася (а.с.52,52 зв.).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого номер довідки 269619382 від 09.08.2021 року, 21.08.2018 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва по право власності, на житло, серія та номер: б/н, виданий 09.09.2003 Виконкомом міської ради народних депутатів. Відомості внесено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Андрєєвою Ганною Олегівною (а.с.18-21).

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, виданого Виконкомом міської Ради квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 згідно з розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 №РП-4856 (а.с.22).

Згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-2195 від 19.05.2021 розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856 не видавалося, а квартира АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95. За архівними даними приватизаційних справ Департаменту, та у книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпорядження №РП-4856 від 20.08.2003 відсутнє (а.с.40).

Згідно з листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14.05.2021 та матеріалами інвентаризаційної справи містяться відомості, що станом на 31.12.2012, за адресою : АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності за: гр. ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2002р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №427п за реєстровим №341-147 (а.с.32).

Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстром №700, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.24-27).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстром №1138, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.28-31).

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані Конституцією України, нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно змісту ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Щодо заявлених позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, то суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст.338 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартира квартиру АДРЕСА_1 належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини за заявою Дніпровської міської ради повинна бути визнана відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Дніпра.

Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1238 цього Кодексу.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положення ст. 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, п. 11 роз`яснено постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність (стаття 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.268 ЦК України визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, серед переліку вимог відсутня вимога про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді.

У п.96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування строку позовної давності до негаторного позову.

Натомість сутність вимоги про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді не виключає застосування до неї строку позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи власником спірної квартири є ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( актовий запис про смерть № 661 від 07.04.2015.)

З моменту відкриття спадщини, за відсутності спадкоємців, та до прийняття рішення суду про її відумерлість, така спадщини охороняється відповідно до статті 1283 вищезгаданого Кодексу.

Нотаріус за місцем відкриття спадщини, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідні органи місцевого самоврядування - з власної ініціативи або за заявою спадкоємців вживають заходів щодо охорони спадкового майна. У цей час спадкове майно не може переміщатися та відчужуватися. Охорона спадкового майна здійснюється або ж до закінчення шестимісячного терміну, передбаченого для прийняття спадщини спадкоємцями, або ж до моменту визнання судом спадщини відумерлою.

Отже, і у випадку, якщо спадкодавець помер, а спадкоємці протягом шести місяців не звернулися ні до місцевої ради, ні до відповідного нотаріуса із заявами про успадкування майна, орган місцевого самоврядування повинен: прийняти необхідні заходи щодо збереження майна померлої особи (якщо це населений пункт, де немає нотаріуса - обов`язок охорони спадкового майна покладається на орган місцевого самоврядування); по закінченні річного терміну з дня відкриття спадщини (дня смерті особи) звернутися із заявою до місцевого суду про визнання спадщини відумерлою; отримати рішення суду про визнання спадщини відумерлою та перехід права власності на майно до територіальної громади та в установленому порядку ці права зареєструвати.

Отже Дніпровська міська рада повинна була з моменту відкриття спадщини (04.04.2015) прийняти необхідні заходи щодо збереження майна померлої особи, а з 04.04.2016 року звернутися із заявою до місцевого суду про визнання спадщини відумерлою.

Позивачем жодним належним доказом не доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, оскільки саме Дніпровською міською радою як розпорядником майна територіальної громади міста Дніпра та її уповноваженими органами не вжито належних та ефективних заходів, спрямованих на захист інтересів держави та вчинення реєстраційних дій по спірному об`єкту нерухомості відбулося через відсутність належного контролю.

Звернення прокурора до суду з позовом відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття нерухомого майна, що є відумерлою спадщиною, з володіння територіальної громади міста Дніпра, ураховуючи, що Дніпровська міська рада усупереч покладених на неї завдань, не вживала заходи щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою.

В судовому засіданні встановлено, що прокурор самостійно виявив правопорушення в травні 2021 року, однак яким чином виявлено правопорушення прокурором суду не повідомлено та 20.08.2021 Правобережна окружна прокуратура м. Дніпра, звернулась до суду в інтересах Дніпровської міської ради вже після спливу строку позовної давності.

Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо заявлених позовних вимог про витребування квартири з незаконного володіння, то суд виходить з наступного.

Суд приймає до уваги, що зазначена позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання спадщини відумерлою, та крім того виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правовий наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою-та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже статтею 388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором.

У постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18).

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, яке згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради не видавалось, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 6 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року), а саме про те, що Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, 72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 02.11.2021 року по справі №925/1351/19, вирішуючи питання пропорційності втручання втручання в право власності, прийшла до наступних висновків:

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після її смерті спадкова справа не заводилася, при цьому 21.08.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , підставою для реєстрації було свідоцтво про право власності на житло від 09.09.2003 року, яке згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради не видавалось. В подальшому спірна квартира була продана ОСОБА_5 , який продав її ОСОБА_3 .

Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спірної квартири) за ОСОБА_3 проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. 21.08.2018 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2018 за індексним номером 135350078, номер запису про право власності: 27615722, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Отже, нотаріус перевіривши правочинність документів на право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 провела Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В момент укладення договору нотаріус перевіряла документи у продавця ОСОБА_5 та підстави належності йому спірної квартири, спірна квартира в іпотеці не перебувала, будь яких заборон на відчуження даної квартири в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна - не було.

За виявленим фактом незаконного заволодіння квартирою та відчуження квартири Правобережною окружною прокуратурою м. Дніпра відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено, про що не заперечував в судовому засіданні прокурор.

Суд приймає до уваги твердження прокурора про те, що відповідач ОСОБА_3 , у разі витребування у нього майна, як покупець майна має право відповідно до ст.661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу та отримати відшкодування збитків.

Однак, місце реєстрації відповідача ОСОБА_11 на даний час не встановлено та прокурором не залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 , який був продавцем спірної квартири ОСОБА_3 , та як вбачається із долучених позивачем доказів по справі першим власником спірної квартири був ОСОБА_5 , який приватизував квартиру, та саме ОСОБА_5 був першим покупцем спірної квартиру у ОСОБА_2 та продав її ОСОБА_3 .

Виходячи із вищевикладеного, оскільки прокуратурою жодним чином зазначені факти не досліджені та допущена бездіяльність в рамках процедур спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчинені правочинів з нерухомим майном та перекладаються тягар на відповідача ОСОБА_3 який є добросовісним набувачем та сплатив за придбання квартири 408 821,00 грн., тому суд не вбачає законних підстав для витребування спірної квартири від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об`єктивності та достатності для вирішення справи по суті, враховуючи, щопозивачем належним чином не доведено позовні вимоги, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: ст. ст.15,16,321,387,388 ЦК України, ст.ст. 4,13,141,259, 263-265 ЦПК України, суд,- -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра (49000, м.Дніпро, вул.Європейська, 15) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (49000, м.Дніпро, пр.Д.Яворницького, 75, ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) про визнання спадщини відумерлою та витребування майна- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 25 липня 2022 року.

Суддя Л.П. Слюсар