У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.01.2022 Справа №2-117/09

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Бойко А.О.,

учасників справи: представника скаржника (боржника) - адвоката Кметика В.С.,

представника стягувача ОСОБА_1 - адвоката Янушевича О.Ю.,

представника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) - Ільків Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі скаргу представника скаржника ОСОБА_2 - адвоката Кметика Володимира Степановича на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання в.о. начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) поновити порушене право боржника шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ:

Представник скаржника ОСОБА_2 - адвокат Кметик Володимир Степанович 22.12.2021 звернувся до суду із вищевказаною скаргою.

В обґрунтування скарги посилається на те, що на виконанні у 1-му відділі ДВС ТМУЮ в Тернопільській області знаходився, а в подальшому у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) знаходиться дублікат виконавчого листа №607/7887/14-ц виданий 24.09.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в розмірі 4089907,50 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ІТЗ.

03.07.2015 стягувач ОСОБА_1 направив рекомендованим листом до Першого відділу ДВС ТМУЮ в Тернопільській області заяву про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 по справі 2-117/09 та Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015.

07.07.2015 ОСОБА_1 написав заяву Першому відділу ДВС ТМУЮ про те, що договору повернення боргу від 03.07.2015 та заяви про повернення виконавчого документа стягувачу не укладав, не підписував та коштів від ОСОБА_2 не отримував. ОСОБА_1 звинуватив ОСОБА_2 у підробці згаданих документів, подав заяву до ТМВ УМВС України в Тернопільській області про вчинення кримінального правопорушення. ОСОБА_2 , в свою чергу, також подав заяву до правоохоронних органів щодо ОСОБА_1 за завідомо неправдиве повідомлення про злочин та завідомо неправдиве показання свідка. На даний час на розгляді Тернопільського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 статті 383 та ч. 2 статті 384 КК України. В ході досудового слідства як за заявами ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , проводились судово-почеркознавчі експертизи. Висновками проведених судово-почеркознавчих експертиз від 10.08.2015 (ТВ КНДІСЕ), від 26.08.2015 (ТВ КНДІСЕ), від 16.10.2015 (НДЕКЦ при УМВСУ в Тернопільській області) встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.06.2015 та підпис у рядку «Кредитор ОСОБА_1 » в договорі повернення боргу (позики) від 03.03.2015 виконані ОСОБА_1 .

Окрім того, ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу від 03.07.2015. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2021, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2021, відмовлено у задоволення позову. Судами встановлено, що позивачем не доведено той факт, що він не підписував договір повернення боргу від 03.07.2015.

Отримавши повний текст постанови Тернопільського апеляційного суду представник боржника Кметик В.С. 13.12.2021 звернувся до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) (далі - Відділ) із заявою про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до п.9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 та зняття арешту з майна боржника.

21.12.2021 представник боржника Кметик В.С. отримав письмову відповідь Відділу про відмову винести постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю для цього підстав.

Вважає, що відмова в.о. начальника Відділу є незаконною, оскільки положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено виключного переліку документів, які б підтверджували факт погашення боргу чи надавали б право державному виконавцю піддавати сумніву надрукований і підписаний стягувачем Договір про повернення боргу від 03.07.2015 про отримання ним коштів від боржника, а також заяви від 03.06.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із повним та фактичним його виконанням. Вказує на те, що, на його думку, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №364/1128/13-ц.

Вважає дії Відділу такими, що порушують права боржника на законне винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №46984590 на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015 та заява про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 у справі №2-117/09 є належним доказом того, що рішення суду є виконане.

Вказує на те, що положеннями ч. 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Вказує, що державний виконавець при розгляді заяви про закінчення виконавчого провадження, вийшов за межі своїх повноважень, надавши перевагу словам стягувача, які ґрунтуються лише на припущеннях та є безпідставними, державний виконавець не наділений повноваженнями з`ясовувати обставини написання стягувачем документів про отримання коштів в рахунок погашення боргу.

З врахуванням наведеного, просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №46984590 з примусового виконання дубліката виконавчого листа №607/7887/14-ц виданого Тернопільським міськрайонним судом 29.09.2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн., а також 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700,00 грн. сплаченого державного мита та 30,00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи. Також просить зобов`язати в.о. начальника Відділу поновити порушене право боржника ОСОБА_2 шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до вимог п.9 ч.1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

23.12.2021 суд прийняв до розгляду дану скаргу на призначив до судового розгляду на 30.12.2021.

Ухвалою суду від 28.12.2021 задоволено клопотання представника стягувача - адвоката Янушевича О.Ю. про участь у судовому засіданні 30.12.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні 30.12.2021, в яке з`явились представник скаржника - адвокат Кметик В.С. та представник стягувача - адвокат Янушевич О.Ю. (в режимі відеоконференції), та не з`явився представник Відділу, постановлено ухвалу про відкладення розгляду скарги на 05.01.2022.

Ухвалою суду від 30.12.2021 задоволено клопотання представника стягувача - адвоката Янушевича О.Ю. про участь у судовому засіданні 05.01.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

До початку розгляду скарги представник стягувача - адвокат Янушевич О.Ю. подав суду письмове заперечення на скаргу, згідно якого вважає скаргу безпідставною. Наполягає на тому, що виконавчий документ (дублікат виконавчого листа №607/7887/14-ц виданий 29.09.2014 Тернопільським міськрайсудом Тернопільської області) боржником не виконано, а тому виконавче провадження не може бути закінчене на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Договір про повернення боргу та заява про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із повним фактичним виконанням, які надійшли до органу ДВС в липні 2015 року є фіктивними, борг скаржником не повернуто, а тому Відділ не мав жодних правових підстав для закінчення виконавчого провадження. Вказує на те, що скаржник неодноразово звертався із заявами до суду про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Однак, суди не задовольнили жодної з них. Окрім того, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23.06.2021 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця. На думку представника стягувача, звертаючи до суду із чергової скаргою, скаржник зловживає правом. Просить відмовити у задоволенні скарги.

До початку розгляду скарги представник Відділу Ільків Н.В. подала відзив на скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні скаргу, оскільки державний виконавець діяла правомірно, підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не було. Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015 не містить прив`язки до рішення суду, а саме до дубліката виконавчого листа, який перебуває на виконанні у Відділі. Стягувач письмово повідомив орган примусового виконання про те, що він заяви про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із повним фактичним виконанням не подавав, а договір про повернення боргу (позики) є підроблений. Численні судові рішення вказують на те, що підстав визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню немає, усі скарги боржника на бездіяльність державних виконавців були відхилені.

Представник скаржника - адвокат Кметик В.С. у судовому засіданні 05.01.2022 подану скаргу підтримав з наведених у ній підстав та просив її задовольнити. Також повідомив, що обставини, викладені у даній скарзі є відмінними від обставин скарги, яка була розглянута 23.06.2021 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, тим, що на даний час є рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2021, залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2021 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу (позики) від 03.07.2015.

Представник стягувача - адвокат Янушевич О.Ю. у судовому засіданні 05.01.2022 заперечив щодо задоволення скарги, вказав на те, що підстав для закриття виконавчого провадження немає, боржник не виконав у повному обсязі рішення суду, стягувач не відмовлявся від подальшого його виконання, відмова Відділу закінчити виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є правомірною.

Представник Відділу Ільків Н.В. у судовому засіданні 05.01.2022 заперечила щодо задоволення скарги та вказала на те, що письмове звернення представника боржника від 20.12.2021 було належним чином розглянуте, проте підстав для його задоволення, а саме винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №46984590 з виконання дубліката виконавчого листа №607/7887/14-ц виданого 24.09.2014 Тернопільським міськрайонним судом відповідно до статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» не було, у державного виконавця не було. Про що й 21.12.2021 було заявнику надано письмову відповідь.

При розгляді скарги судом встановлено, що 26.03.2015, на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 , державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП №46984590 з виконання дубліката виконавчого листа №607/7887/14-ц виданого 29.09.2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ІТЗ (на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09). Стягнути борг в межах суми 2900000,00 грн.

07.07.2015 до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області поштою надійшла заява від 03.06.2015 від імені стягувача ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 у справі №2-117/09 та Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015року.

08.07.2015 до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області надійшла заява ОСОБА_1 від 07.07.2015 про продовження проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення. У заяві ОСОБА_1 повідомив, що судове рішення ОСОБА_2 не виконане, жодних грошових коштів не отримував, заява від 03.06.2015 та договір від 03.07.2015 є підробленими.

Державними виконавцями Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області постанова про закінчення виконавчого провадження не виносилась та на даний час виконавче провадження знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ).

02.07.2020 представник боржника подав до Відділу заяву про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним та фактичним виконанням рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 за п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на наявність заяви стягувача від 03.06.2015 та договору про погашення боргу (позики) від 03.07.2015.

13.07.2020 Відділ надав відповідь заявнику, згідно якої, враховуючи вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, визначений статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця не було правових підстав для закінчення виконавчого провадження №46984590.

10.08.2020 представник скаржника ОСОБА_2 - адвокат Кметика В.С. звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із скаргою на бездіяльність державного виконавця Відділу. Просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №46984590 з примусового виконання дубліката виконавчого листа №607/7887/14-ц виданого Тернопільським міськрайонним судом 29.09.2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн., а також 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700,00 грн. сплаченого державного мита та 30,00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи. Також просив зобов`язати державного виконавця Відділу поновити порушене право боржника ОСОБА_2 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021 по справі №2-117/09 у задоволенні скарги відмовлено. Ухвала не оскаржувалась та є чинною.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу від 03.07.2015. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2021, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2021, у задоволенні позову відмовлено, оскільки позивач не довів того, що оспорюваний договір є недійсним на підставі вимог частин 3, 5 статті 203 та статей 225, 229 ЦК України.

14.12.2021 представник боржника Кметик В.С. подав до Відділу заяву від 13.12.2021 про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 за п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», обґрунтовуючи заяву наявністю заяви стягувача від 03.06.2015 та договору про погашення боргу (позики) від 03.07.2015.

21.12.2021 Відділ надав відповідь заявнику, згідно якої, у державного виконавця відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження згідно п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ (дублікат виконавчого листа) є чинним та не визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Стягувач заперечує погашення боржником боргу. У договорі про повернення боргу (позики) від 03.07.2015 немає прив`язки до рішення суду, яке знаходиться на виконанні.

Вирішуючи скаргу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 9 ч. 1, ч. 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом досліджено тексти скарг представника боржника - адвоката Кметика В.С. від 03.08.2020 (справа №2-117/09, т.6, а.с. 18-25) і від 22.12.2021 (яка є предметом даного судового розгляду) та встановлено, що незважаючи на те, що предметом скарг є неправомірна бездіяльність (на думку скаржника) державного виконавця після письмових звернень представника боржника від 02.07.2020 та від 13.12.2021 відповідно, обставини, на які покликається представник в обґрунтування своїх вимог у двох скаргах є майже однаковими, із тією лише відмінністю, що в скарзі від 22.12.2021 додано обставину ухвалення судами рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору повернення боргу (позики) від 03.07.2015 недійсним.

Представник боржника - адвокат Кметик В.С. в судовому засіданні усно підтвердив це.

Також судом встановлено, що скарга представника боржника - адвоката Кметика В.С. від 03.08.2020 була розглянута Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області. Ухвалою від 23.06.2021 (справа №2-117/09, т.7, а.с. 180-184) відмовлено у задоволенні скарги. Ухвала є чинною та не оскаржувалась.

Судом було надано відповідь на обґрунтування вимог скарги про те, що державний виконавець при розгляді заяви про закінчення виконавчого провадження, вийшов за межі своїх повноважень, надавши перевагу словам стягувача, які ґрунтуються лише на припущеннях та є безпідставними. Так, суд встановив, що представник боржника вважає підставою для закінчення виконавчого провадження заяву стягувача ОСОБА_1 від 03.06.2021, протокол спільної наради з питань погашення заборгованості за виконавчим листом від 29.05.2015, договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015, які підписані стягувачем ОСОБА_1 , що підтверджено висновками відповідних судово-почеркознавчих експертиз, які боржник вважає належними доказами того, що ОСОБА_1 отримав 03.07.2015 від ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 4308046,79 грн. та фактично виконав рішення суду.

Також, суд встановив, що стягувач ОСОБА_1 08.07.2015 подав до Першого відділу ДВС ТМУЮ заяву про продовження проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення.

Крім того, із пояснень представника стягувача вбачається, що рішення суду на час розгляду скарги не виконане та продовжується проведення виконавчих дій із виконання рішення суду.

Таким чином, доводи скаржника про те, що державний виконавець не взяв до уваги надані боржником документи про фактичне виконання рішення суду, а натомість надав перевагу словам стягувача, таким чином вийшовши за межі своїх повноважень, суд вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах виконавчого провадження містяться заяви стягувача ОСОБА_1 від 23.03.2015 про відкриття виконавчого провадження та заява про продовження проведення виконавчих дій від 08.07.2015, що не заперечується скаржником та учасниками справи, тому суд вважає, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд погодився з доводами скаржника, що державний виконавець не наділений повноваженнями з`ясовувати обставини написання стягувачем документів (розписок, договорів, заяв) про отримання коштів в рахунок погашення боргу та їх змісту, оскільки у змісті договору точно не зазначено, що повернуто борг, зазначений у виконавчому листі. Проте, суд не взяв до уваги доводи скаржника, що державний виконавець не врахував висновки судово-почеркознавчих експертиз як належні докази того, що ОСОБА_2 повернув суму боргу, оскільки державний виконавець також не наділений повноваженнями надавати оцінку таким доказам, коли стягувач подав заяву про невиконання боржником рішення суду та продовження здійснення виконавчих дій, тобто якщо існує спір між боржником і стягувачем щодо даних обставин.

Також, суд не взяв до уваги доводи скаржника про те, що боржник фактично виконав рішення суду, оскільки представником боржника до поданої ним заяви від 02.07.2020 не було додано жодного документа на підтвердження цього факту, а також у заяві боржник не вказав на наявність у боржника будь-якого документа, з якого можна зробити однозначний висновок про виконання боржником рішення Тернопільського міськрайонного суду у цивільній справі №1-117/09, зокрема, рішення суду, якими встановлені такі обставини.

Посилання заявника щодо відсутності рішення суду, яким встановлено підписання стягувачем договору про повернення боргу (позики) під тиском суд відкинув як необґрунтовані. Також, наявність кримінального провадження щодо стягувача ОСОБА_1 не доводить вчинення будь-яких неправомірних дій стягувачем за відсутності обвинувального вироку суду.

Таким чином, згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021 по справі №2-117/09, суд зробив висновок, що державний виконавець діяв у межах повноважень і у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», судом не було встановлено неправомірних дій чи бездіяльності державного виконавця під час розгляду заяви скаржника про закінчення виконавчого провадження, обставин для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження судом не встановлено, тому відсутні підстави для визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобов`язання державного виконавця поновити порушене право скаржника.

Предметом розгляду цієї справи є неправомірна бездіяльність (на думку скаржника) посадових осіб Відділу після звернення представника боржника - адвоката Кметика В.С. до Відділу із заявами від 13.12.2021 та 20.12.2021 про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається із назви розділу VII ЦПК України, суд здійснює контроль за виконанням судових рішень.

Розглянувши 23.06.2021 скаргу представника боржника на бездіяльність державного виконавця Відділу суд надав правову оцінку усім обставинам на які покликався скаржник та відхилив їх, встановивши відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження.

Тому, суд вважає, що у задоволенні повторного звернення представника боржника - адвоката Кметика В.С. до Відділу із заявою від 22.12.2021 про закінчення виконавчого провадження на підставі тих же обставин, які вже були предметом перевірки суду, Відділ міг лише відмовити.

Щодо іншої (відмінної) обставини, яка не була предметом розгляду Відділу та Суду, а саме наявності рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2021 по справі №607/4131/19, залишеного без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2021, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу від 03.07.2015., суд зазначає, що згідно цього рішення суду позивач не довів того, що оспорюваний договір є недійсним на підставі вимог частин 3, 5 статті 203 та статей 225, 229 ЦК України.

Проте, даним рішенням не встановлено повернення чи не повернення боржником боргу стягувачу згідно із виконавчим документом.

Натомість, саме ця обставина і є спірною з липня 2015 року і по цей час, про що, зокрема, свідчать численні заяви боржника до суду про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з яких жодна не була задоволена.

Таким чином, між сторонами виконавчого провадження існує спір про те, чи виконане боржником ОСОБА_2 грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09.

На запитання суду до присутніх учасників справи щодо наявності в провадженні судів інших пов`язаних із цією справою судових справ, представники боржника і стягувача повідомили, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання припиненим зобов`язань за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09.

Згідно ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В суду немає сумніву щодо достовірності цієї обставини, так як вона підтверджується даними Єдиного реєстру судових рішень.

Дійсно, на розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа №607/21860/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Відділу про визнання припиненим зобов`язання за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09 (по дублікату виконавчого листа), про що свідчить договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015. А також зобов`язати Відділ винести постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно вимог п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із припиненням зобов`язання згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 по справі №2-117/09.

Отже, фактично, спір, який має місце при розгляді даної скарги, щодо обставини повернення чи не повернення боргу, і, як наслідок, припинення грошового зобов`язання і закінчення виконавчого провадження, є предметом розгляду суду в позовному провадженні.

Такий спір і повинен бути вирішений судом саме у позовному провадженні, як зазначено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2020 по справі №2-24/494-2009.

Суд відхиляє посилання скаржника на правову позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 01.09.2021 у справі №364/1128/13-ц, так як обставини цієї справи істотно відрізняються. А саме, у справі №364/1128/13-ц суд першої інстанції, з яким погодились й суди вищих інстанцій встановив обставини виконання боржником рішення суду у повному обсязі, що підтверджувалось розписками стягувачів про повернення боргу.

У даній справі, обставина щодо погашення боржником боргу згідно із виконавчим документом не є встановленою, а розгляд спору щодо цієї обставини перебуває на розгляді суду в позовному провадженні.

Враховуючи усі викладені обставини, суд вважає, що за наявності спору між сторонами виконавчого провадження щодо повернення чи не повернення боржником боргу стягувачу згідно із виконавчим документом та відсутності волі стягувача щодо закінчення виконавчого провадження, а також чинної ухвали суду, у якій вже надана оцінка обставинам, викладеним у скарзі, Відділ, не задовольнивши заяви представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Кметика В.С. від 13.12.2021 і 20.12.2021, діяв відповідно до закону, в межах повноважень і право боржника не було порушено.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України зазначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись статтями 260, 261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги представника скаржника ОСОБА_2 - адвоката Кметика Володимира Степановича на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання в.о. начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) поновити порушене право боржника шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 10.01.2022.

Головуючий суддяП. Я. Стельмащук