КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/5116/19

номер провадження: 22-ц/824/303/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мельника Я.С., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року у складі судді Савлук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 750 000 грн 00 коп., які зобов`язалась повернути в строк до 31 грудня 2018 року. На підтвердження укладення цього договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_1 підписала та надала відповідну розписку. Позивач вказував, що відповідачка в обумовлений строк кошти йому не повернула, а тому ці кошти підлягають стягненню з неї на його користь у судовому порядку. Також зазначав, що за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст.ст.536, 1048 ЦК України з ОСОБА_1 підлягають стягненню відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за період з 27 травня 2017 року по 27 березня 2019 року у розмірі 508 315 грн 07 коп. Крім того, вказував, що оскільки ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, то відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України з неї на його користь підлягають стягненню інфляційні втрати від знецінення національної валюти за період з січня 2019 року по лютий 2019 року у сумі 26 337 грн 50 коп., а також три проценти річних від суми боргу за період з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року у сумі 12 226 грн 03 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму основного боргу у розмірі 1 750 000 грн 00 коп., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 508 315 грн 07 коп., збитки, заподіяні у зв`язку із знеціненням грошових коштів у розмірі 26 337 грн 50 коп., три проценти річних з простроченої суми за користування коштами у розмірі 12 226 грн 03 коп., а всього - 2 296 878 грн 06 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою від 27 травня 2017 року у сумі 1 750 000 грн 00 коп., інфляційні втрати у сумі 26 250 грн 00 коп., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 12 226 грн 00 коп., а також судовий збір у сумі 9 605 грн 00 коп., а всього на загальну суму 1 798 081 грн 03 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до розписки від 27 травня 2017 року відповідачка ОСОБА_1 позичила у позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 750 000 грн 00 коп., які зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2018 року. Проте у визначений строк відповідачка позичені грошові кошти не повернула, у зв`язку з чим з неї на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума позики у розмірі 1 750 000 грн 00 коп., а також передбачені ч.2 ст.625 ЦК України три проценти річних від суми боргу за період з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року у розмірі 12 226 грн 03 коп. та інфляційні втрати за цей же період у розмірі 26 250 грн 50 коп., як розраховані судом з урахуванням кількості днів прострочення виконання грошового зобов`язання, розміру суми боргу та меж заявлених позовних вимог. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відсотків за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ відповідно до положень ст.ст.536, 1048 ЦК України, оскільки за своїми характеристиками укладений між сторонами договір позики у розумінні п.1 ч.2 ст.1048 ЦК України є безпроцентним, а тому позичальник не зобов`язаний сплачувати проценти від суми позики.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за клопотанням представника відповідачки - адвоката Ярошенко О.М. ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року у даній справі було призначено судову комплексну експертизу (почеркознавчу та технічну експертизу документа), оскільки ОСОБА_1 вказувала, що вона не укладала з ОСОБА_2 договір позики від 27 травня 2021 року, не друкувала та не підписувала боргову розписку. Вказану ухвалу суду першої інстанції про призначення експертизи було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року за апеляційною скаргою представника відповідачки - адвоката Ярошенко О.М., а тому клопотання представника відповідачки про призначення судової технічної експертизи документа та почеркознавчої експертизи залишилось невирішеним. Вказувала, що 14 липня 2021 року представник відповідачки - адвокат Ярошенко О.М. повторно звернулась до суду першої інстанції із клопотанням про призначення експертизи (судової технічної експертизи документа та почеркознавчої). Однак, суд першої інстанції необґрунтовано повернув дане клопотання про призначення експертизи з тих підстав, що це клопотання не оплачене судовим збором, що призвело до ухвалення не вмотивованого рішення. Також вказує, що призначена ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року судова комплексна експертиза не була сплачена відповідачкою через її скрутне матеріальне становище.

Зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено справжню правову природу розписки від 27 травня 2017 року. Судом не надано правову оцінку тим обставинам, що ОСОБА_2 жодного разу не з`явився до суду першої інстанції та не надав своїх пояснень з приводу обставин укладання договору, тому вважає, що за таких обставин суд першої інстанції не міг встановити справжню правову природу укладеного договору позики від 27 травня 2017 року.

Представник позивача - адвокат Костенко М.І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розписка від 27 травня 2017 року відповідає формі правочину, містить усі істотні умови договору позики, у тому числі, зобов`язання відповідача повернути грошові кошти. Вказує, що суд правильно встановив, що станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що за правилом ст.545 ЦК України свідчить про невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики. Зазначає, що суд у повному обсязі та належним чином оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, надавши правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, прийшов до висновку, що позивачем доведено у встановленому процесуальним законом порядку факт укладення договору позики, який оформлено у виді боргової розписки від 27 травня 2017 року, та передачі позивачем відповідачці коштів на його виконання, що підтверджується письмовою розпискою, яка в оригіналі зберігається у позивача та оглянута судом під час розгляду справи. Також суд правильно вказав, що позивачем вживались дії, спрямовані на вчасне проведення експертного дослідження, в тому числі, на вимогу експерта, надано оригінал боргової розписки, однак матеріали цивільної справи повернулись до суду з експертної установи без висновку експерта, з причин, які не залежали від позивача. У свою чергу відповідачка, заявляючи клопотання про призначення судової експертизи, ухилилася від проведення експертизи, відмовившись сплатити рахунок за проведення експертизи, що унеможливило проведення експертизи на підставі ухвали суду від 06 серпня 2019 року. Вказує, що твердження в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не було виявлено справжню правову природу розписки, не відповідає фактичним обставинам справи та змісту рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до підписаної розписки від 27 травня 2017 року відповідачка ОСОБА_1 взяла в борг у позивача ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 750 000 грн 00 коп., які вона зобов`язалася повернути до 31 грудня 2018 року (а.с.10, 131, т.1).

В обумовлений договором строк відповідачка позику не повернула.

У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з приписами ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Частиною 3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1, ч.4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1 та 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 426/8022/17 (провадження № 61-17131св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установлено, що за своєю суттю наявна у матеріалах справи розписка ОСОБА_1 від 27 травня 2017 року про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 1 750 000 грн 00 коп. на строк до 31 грудня 2018 року, є достатнім документом, який підтверджує як факт укладення між сторонами договору позики, так і умови цього договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора вказаної в розписці грошової суми в борг.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики від 27 травня 2017 року та, як наслідок, існування у ОСОБА_1 обов`язку перед ОСОБА_2 щодо повернення позики у строк до 31 грудня 2018 року.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено справжню правову природу розписки від 27 травня 2017 року, не приймаються апеляційним судом до уваги, з наведених вище підстав.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 у визначений розпискою строк (31 грудня 2018 року) позичені грошові кошти у розмірі 1 750 000 грн 00 коп. не повернула.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) дійшла такого висновку, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Судом першої інстанції здійснено розрахунок належних до стягнення з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 інфляційних втрат і трьох процентів річних від суми боргу, які передбачені ч.2 ст.625 ЦК України та визначено, що виходячи з методики нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 12 226 грн 03 коп., починаючи з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року (день поданя позовної заяви) та інфляційні збитки за період 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року в розмірі 26 250 грн 00 коп.

Вказаний розрахунок складений з урахуванням наведеної вище формули, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та сторонами не спростований.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також правильно застосувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення на його корись з ОСОБА_1 боргу за розпискою від 27 травня 2017 року у сумі 1 750 000 грн 00 коп., а також передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 26 250 грн 00 коп. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 12 226 грн 00 коп.

Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона не підписувала розписку від 27 травня 2021 року,а тому без проведення у даній справі відповідної почеркознавчої та технічної експертизи документа, неможливо правильно вирішити спір, колегія суддів відхиляє як маніпулятивні, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у даній справі судову комплексну експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково -дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення експертів для проведення технічної експертизи постановлено наступні питання: яким чином виконаний підпис від імені особи ( ОСОБА_1 ), текст документа розписки від 27 травня 2017 року (за допомогою технічних засобів чи писальним приладом) ?; яким друкарським засобом (тип, марка, модель) виготовлено текс у розписці від 27 травня 2017 року ?; у який період часу був виконаний рукописний текст у розписці від 27 травня 2017 року ?; у який період часу було виконано друкований текс у розписці від 27 травня 2017 року ?; чи виготовлені фрагменти надрукованого тексту розписки від 27 травня 2017 року і підпису від імені особи ( ОСОБА_1 ) у різний час ?; чи вносились у текст документа розписки від 27 травня 2017 року зміни ? Якщо вносились, то яким чином (підчистка, дописка, травлення, виправлення тощо) і який зміст первинного тексту; чи були застосовані до документу штучні методи або засоби впливу (термічний вплив, опромінювання, інтенсивна конвенція повітря, тощо), що спричинило зміни фізико-хімічних, морфологічних або будь яких властивостей поверхні аркушу паперу, надрукованого та рукописного тексту.

На розгляд експертів для проведення почеркознавчої експертизи поставлені такі запитання: чи належить підпис, поставлений в розписці від 27 травня 2017 року ОСОБА_1 ?; чи могла ОСОБА_1 навмисно спотворити власний підпис в розписці від 27 травня 2017 року? Оплату за проведення експертизи покладено на відповідачку ОСОБА_1 . На час проведення експертизи зупинено провадження у даній справі (а.с.100-103, т.1).

У відповідності до ст.72 ЦПК України, пункту 2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюсту України від 08 жовтня 1998 року за № 53/5, 06 листопада 2019 року за підписом директора Голікова Т.Д. направлено на адресу суду клопотання про надання оригіналу досліджуваного документа: «розписка від 27 травня 2017 року» (а.с.105-107, т.1).

На виконання клопотання експерта, 01 листопада 2019 року позивачем направлено на адресу суду оригінал розписки від 27 травня 2017 року для проведення експертного дослідження (а.с.108, т.1).

Також 13 лютого 2020 року на адресу суду надійшло клопотання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо надання необхідних матеріалів для проведення судово-технічної експертизи документів №27021/19-34, та у відповідності до ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про порядок та розміри відшкодування витрат та виплат винагород особам, що виникають з органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративне правопорушення, та виплати спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2017 року № 542 про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 1996 року № 710, надано розрахунок №4944 від 05 лютого 2020 року на оплату вартості проведення експертизи, із зазначенням платника ОСОБА_1 , сума до сплати складає 40 820 грн 00 коп. (а.с.109-112, т.1).

Однак відповідачка ОСОБА_1 визначену експертами суму за проведення експертизи не сплатила.

13 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про поновлення провадження у справі (а.с.116, т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року поновлено провадження у даній справі та призначено справу до розгляду (а.с.118-119, т.1).

22 червня 2020 на адресу суду надійшло від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомлення про неможливість надання висновку судової комплексної експертизи, оскільки клопотання експертів не виконані, умови проведення експертизи не погоджено.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано, що в ухвалі про призначення судової комплексної експертизи від 06 серпня 2019 року сторонам роз`яснено положення ст.109 ЦПК України, якими передбачено, що у разі ухилення справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

По справі встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року закінчено підготовче провадження уданій справі та призначено справу до розгляду на 21 липня 2020 року на 12 год 00 хв. (а.с.118-119, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року поновлено строк для подання заяви про забезпечення доказів та задоволено клопотання представника позивача - адвоката Костенко М.І. про призначення судової почеркознавчої експертизи. Також судом поновлено строк для подання заяви про забезпечення доказів та задоволено клопотання відповідачки ОСОБА_1 про призначення судової технічної експертизи.

Призначено у даній справі судову комплексну експертизу (почеркознавчу та технічну експертизу документа). Проведення почеркознавчої експертизи доручено експертам товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр». На розгляд експертів поставлено наступні питання для проведення почеркознавчої експертизи: чи належить підпис поставлений в розписці від 27 травня 2017 року ОСОБА_1 ?; чи могла ОСОБА_1 , навмисно спотворити власний підпис в розписці від 27 травня 2017 року ? Проведення технічної експертизи документа доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, на розгляд експертів поставлено наступні питання для проведення технічної експертизи: чи виготовлено надрукований текст розписки від 27 травня 2017 року і підпису від імені особи ( ОСОБА_1 ) у різний час ?; чи належить підпис поставлений в розписці від 27 травня 2017 року ОСОБА_1 ; чи могла ОСОБА_1 навмисно спотворити власний підпис на розписці від 27 травня 2017 року ? Оплату за проведення експертизи покладено на відповідачу ОСОБА_1 (а.с.80-85, т.2).

Постановою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.189-197, т.2).

Отже, враховуючи наведене вище, а також оцінюючи процесуальну поведінку сторін, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем вживались дії, спрямовані на вчасне проведення експертного дослідження, в тому числі, на вимогу експерта надано оригінал боргової розписки, однак матеріали цивільної справи повернулись до суду з експертної установи без висновку експерта з причин, які не залежали від позивача. У свою чергу, відповідачка, заявляючи клопотання про призначення судової комплексної експертизи, ухилялась від її проведення, відмовившись сплатити рахунок за проведення експертизи, що унеможливило проведення експертизи на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року, яка є чинною. Відповідачка ОСОБА_1 належним чином не вживала заходів, спрямованих на забезпечення проведення цієї експертизи, а згідно з приписами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв як доказ у справі свідчення свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів відхиляє, виходячи з такого.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19).

За таких обставин, суд першої інстанції вірно не прийняв як доказ у справі свідчення свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки обставини, які відомі цим свідкам, не стосуються предмету доказування в межах даного спору щодо доведення обставин укладання договору позики, передачі грошових коштів та виконання договірних зобов`язань позичальником.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано правову оцінку тому, що позивач ОСОБА_2 жодного разу не з`явився до суду першої інстанції та не надав своїх пояснень з приводу обставин укладання договору, як необґрунтовані, оскільки неявка позивача в судові засідання не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення його позову про стягнення боргу за договором позики. При цьому колегія суддів враховує, що позиція позивача детально викладена у позовній заяві, в якій аргументовано наведені доводи щодо обставин укладення договору позики між сторонами від 27 травня 2017 року, та в інших документах, які містяться у матеріалах справи.

Таким чином наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав вважати про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: