КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/30671/20

номер провадження: 22-ц/824/5227/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тути Інни Вікторівни на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у складі судді Саадулаєва А.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним свідоцтва, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів, витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому просила:

визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_4 , виданого 11 травня 2009 року, видавник: Відділ приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Осиповича І.В. Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37222408 від 22 вересня 2017 року на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 27 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2395;

визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 03 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. та зареєстрований в реєстрі за №191;

витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

У жовтні 2021 року представник позивачки - адвокат Дрьоміна Л.В. подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що між сторонами наявний спір щодо квартири АДРЕСА_1 , яка вже двічі була предметом купівлі-продажу до того, як було обтяження на неї в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄДР за №0006310 від 07 червня 2018 року. Враховуючи, що предметом спору є, у тому числі, визнання недійсними двох договорів купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року та від 03 квітня 2018 року, та приймаючи до уваги, що відсутнє обмеження щодо цієї квартири, вважала, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири може привести до ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року заяву представника позивачки - адвоката Дрьоміної Л.В. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Тута І.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви представника позивачки - адвоката Дрьоміної Л.В. про забезпечення позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивачка не довела бажання ОСОБА_1 , який є власником квартири, вчинити дії з метою ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а саме, його намір продати спірну квартиру. Вказує, що заява про забезпечення позову містить лише припущення позивачки про можливість продажу ОСОБА_1 спірної квартири. Зазначає, що судовий розгляд справи триває вже більше року, за який спірна квартира продовжувала знаходитись у власності ОСОБА_1 , а тому вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначив жодних обставин, що підтверджувалися б належними та допустимими доказами, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливими виконання рішення суду.

Вказує, що у справі відсутній спір між позивачкою та відповідачами, а також відсутні дані про те, що право позивачки на квартиру порушене, не визнане чи оспорюване, оскільки остання не має права на приватизацію кватири. Зазначає, що в ордері на спірну квартиру відсутні відомості про позивачку, а також не має підтверджень про те, що вона стала членом сім`ї осіб, які вказані в ордері. Зазначає, що факт реєстрації місця проживання позивачки у квартирі не надає їй права на приватизацію, а також права втручатись у власність органу місцевого самоврядування й у власність відповідачів у справі. Вказує, що оспорювані договори купівлі-продажу квартири та рішення державних реєстраторів, не порушують права позивачки, оскільки вона не є стороною цих договорів та не є заінтересованою особою, так як вона не має права на приватизацію. Також зазначає, що позивачка не є власником спірної квартири та відповідно до вимог законодавства України квартира не була передана їй у володіння.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Дрьоміної Л.В., яка з`явилась у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові від 05 лютого 2020 року справі № 490/3925/19 (провадження № 61-13546св19) Верховний Суд дійшов висновків, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Також Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому просила:

визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_4 , виданого 11 травня 2009 року, видавник: Відділ приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Осиповича І.В. Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37222408 від 22 вересня 2017 року на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 27 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2395;

визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 03 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. та зареєстрований в реєстрі за №191;

витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Тобто, між сторонами існує спір про визнання недійсним свідоцтва, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та витребування майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2021 року.

Таким чином, вид забезпечення позову, який просила застосовувати представник позивачки, відповідає позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивачки вказувала, що враховуючи, що предметом спору є, у тому числі, визнання недійсними двох договорів купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року та від 03 квітня 2018 року, та приймаючи до уваги, що відсутнє обмеження щодо цієї квартири, вважала, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири може привести до ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову. Вказаний захід забезпечення позову у вигляді арешту на спірну квартиру необхідний для охорони матеріально-правових інтересів позивачки від можливих недобросовісних дій з боку відповідача ОСОБА_1 .

Отже, враховуючи, що між сторонами існує спір щодо законності набуття відповідачами права власності на спірну квартиру, вид забезпечення позову є співмірним позовним вимогам, а також приймаючи до уваги, що у разі невжиття заходів забезпечення позову існує можливість відповідача ОСОБА_1 , як власника спірної квартири, на власний розсуд розпоряджатися нею, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Також колегія суддів враховує, що забезпечення позову є передбаченим законом тимчасовим обмеженням, яке полягає у захисті законних інтересів позивачки у разі коли відповідачка буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання рішення суду.

Застосування обраного позивачкою заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення її прав та законних інтересів. Застосування такого заходу забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не довела намір ОСОБА_1 , який є власником квартири, вчинити дії з метою ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а саме, його намір продати спірну квартиру, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки забезпечення позову у даному спорі спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вжите забезпечення є співмірним заявленим позовним вимогам та не порушує прав учасників спору.

Крім того, колегія суддів враховує, що системний аналіз наведених вище норм закону вказує на те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення суду про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення (пункт 7 (абз.3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутній спір між позивачкою та відповідачами, а також відсутні дані про те, що право позивачки на квартиру порушене, не визнане чи оспорюване, оскільки остання не має права на приватизацію кватири, оспорювані договори купівлі-продажу квартири та рішення державних реєстраторів, не порушують права позивачки, так як вона не є стороною цих договорів та не є заінтересованою особою, а також те, що позивачка не є власником спірної квартири та відповідно до вимог законодавства України квартира не була передана їй у володіння, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі №643/8176/19 (провадження № 61-6814св20)).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тути Інни Вікторівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: