КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7506/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року місто Київ

справа №755/16182/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №5064 від 07 листопада 2019 року у розмірі 166533,54 грн., яка складається із: залишку строкового кредиту - 107634,24 грн.; залишку простроченого кредиту - 30464,80 грн.; залишку прострочених відсотків - 0,10 грн.; залишку простроченої комісії - 28434,40 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 07 листопада 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5064, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби в розмірі 148720грн.,строком на 60 місяців, до 07 листопада 2024 року, із процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 56,0% річних, процентною ставкою за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних та зі сплатою комісії за обслуговування кредиту в розмірі 3% від суми кредиту.

Позивач вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року позов АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №5064 від 07 листопада 2019 року у розмірі 138099,04 грн. та судовий збір у розмірі 2270 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Банк Кредит Дніпро» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що висновок суду першої інстанції про безпідставне і несправедливе нарахування комісії (плати за розрахунково-касове обслуговування) не відповідає нормативно-правовому регулюванню відносин у сфері споживчого кредитування.

Вказував, що при підписані кредитного договору сторонами було погоджено графік погашення заборгованості, де розраховано плату за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі розрахунково-касове обслуговування.

Зазначав, що визначена кредитним договором комісія (витрати на розрахунково-касове обслуговування) є складовою загальної вартості кредиту та враховується при обчисленні загальної вартості кредиту для позичальника.

Посилався на те, що уклавши кредитний договір та виконуючи його умови, відповідач погодилася з умовами кредитного договору, в тому числі з розміром щомісячної комісії, умов її сплати та відповідальністю за невиконання умов щодо сплати щомісячної комісії.

Вказував, що нарахування передбаченої у п.1.2. кредитного договору щомісячної комісії не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості за кредитним договором №5064 від 07 листопада 2019 року у розмірі 138099,04 грн. та судового збору у розмірі 2270 грн. апелянтом не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови узадоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за комісією.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за комісією у розмірі 28434,40 грн., суд першої інстанції виходив з того, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Також суд першої інстанції вказував на те, що банк нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним та послався на положення ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» із висновком про недійсність положень кредитного договору.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 листопада 2019року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5064, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби в розмірі 148720 грн., строком на 60 місяців, до 07 листопада 2024року, із процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 56,0% річних, процентною ставкою за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних та зі сплатою комісії за обслуговування кредиту в розмірі 3% від суми кредиту.

Банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 цього Договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, щомісячної комісії вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та інше (п.1.3 договору кредиту).

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору, платежі за погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів.

У п.4 вищевказаного договору, сторони визначили графік платежів і розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором.

Зокрема, колонкою 8 вищевказаного графіку пункту 4 кредитного договору визначено щомісячну сплату позичальником, як платіж за розрахунково-касове обслуговування банком клієнта.

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 був підписаний паспорт споживчого кредиту, за змістом якого позичальник погодилася, що процентна річна ставка становить 0,001%, щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить з 1 по 9 місяць - 4461,60 грн., з 10 по 18 місяць - 3718 грн., з 19 по 27 місяць - 2230,60 грн., з 28 по 36 місяць - 1375, 66 грн.

Також в паспорті споживчого кредиту зазначено, що споживач має право відмовитись від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування».

Відповідач ОСОБА_1 , підписавши паспорт споживчого кредиту засвідчила відсутність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої банком інформації.

Також відповідачем 07 листопада 2019 року було підписано заяву-згоду №1142301 на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, відповідно до якої підтвердила, що до моменту підписання ознайомлена та згодна з умовами, викладеними в УДБО, що розміщені на сайті банку www.creditdnepr.com.ua, Тарифами, проектом цієї заяви-договору та підтвердила, що має можливість та зобов`язується самостійно відстежувати всі зміни та доповнення, які будуть вноситись до УДБО; погодилася отримувати банківські послуги на умовах, що зазначені в УДБО, та підтвердила, що усі умови їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за договором №5064 від 07 листопада 2019 року станом на 20 серпня 2021 року становить 166533,54 грн., яка складається із: залишку строкового кредиту - 107634,24 грн.; залишку простроченого кредиту - 30464,80 грн.; залишку прострочених відсотків - 0,10 грн.; залишку простроченої комісії - 28434,40 грн.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковимдля виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинна на час укладення кредитного договору від 07 листопада 2019року передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням положень ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» сфера дії цього Закону поширюється на правовідносини сторін цього спору.

У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);

споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту (як платіж за додаткові та супутні послуги) був чітко визначений умовами п.4 кредитного договору та графіку платежів.

Отже, підстав для визнання нікчемними умов пункту 4 кредитного договору в частині встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту, не встановлено.

Пункт 4 кредитного договору недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

А відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 28434,40 грн.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією у розмірі 28434,40 грн. підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового про задоволення вказаних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, АТ «Банк Кредит Дніпро» до неї додав копію Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро».

Колегія суддів не приймає доданий до апеляційної скарги новий доказ, оскільки вказаний доказ усуд першої інстанції не подавався позивачем, він не був предметом дослідження суду першої інстанції та позивач із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаногодоказуне звертався, а також не обґрунтував на не надав доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивноне залежали від нього.

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судові витрати у розмірі 3747,02 грн.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги АТ «Банк Кредит Дніпро».

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованості за комісією - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», місцезнаходження: місто Київ, вул. Жилянська, 32, заборгованість по комісії у розмірі 28434 грн. 40 коп. та судові витрати у розмірі 3747 грн. 02 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: