Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

24 червня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К. С.,

учасники справи не з`явились,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся у суд із позовом до відповідачів у якому просить: визнати відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між АТ «УкрСиббанк» (правонаступник позивач) та ОСОБА_1 укладеного кредитний договір. В забезпечення виконання зобов`язань за таким договором, укладено договір іпотеки вищевказаного нерухомого майна, яке належало ОСОБА_1 на праві приватної власності. У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Зареєстровано право власності на спірну квартиру за позивачем. Попри те, у квартирі надалі залишаються проживати та бути зареєстрованими відповідачі, що впливає на права позивача щодо володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Реєстрація малолітньої особи відбулась після укладення іпотечного договору, а тому неповнолітня особа не має майнових прав на нерухоме майно. Відповідачам надіслано вимогу про добровільне звільнення квартири, однак такі цього не зробили та надалі продовжують користування власністю позивача. У відповідності до ст. 319, 321, 391 ЦК України просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат.

Відповідачами не подано відзиви, які б містили заперечення на позов.

31 серпня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

12 жовтня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи.

У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання. Відповідачі про причини неявки не повідомили, не подали відзиви на позовну заяву, третя особа, заяви про розгляду справи у відсутності представника не подала, а відтак, враховуючи подану заяву представника позивача та наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, 04 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник позивача) (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 126/27/10-2005М (далі - договір, кредитний договір, правочин). Предмет договору - грошові кошти у розмірі 45000,00 дол. США. Процентна ставка у розмірі 13 % річних. Умови забезпечення кредиту: іпотека та порука, згідно з укладених договорів (п. п. 1.1, 1.3.1, 2.1 договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 жовтня 2005 року укладено договір іпотеки між банком (іпотекодержатель) та позичальником (іпотекодавцем), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 3743к. Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала іпотекодавцеві ОСОБА_1 (п. 1.4 іпотечного договору) /арк. спр. 10, 11/.

Відповідно до п. п. 4, 5 іпотечного договору, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за кредитним договором, банк має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 липня 2021 року № 266546928, 21 квітня 2021 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Підстава для державної реєстрації договір іпотеки від 04 жовтня 2005 року /арк. спр. 13-14/.

Відповідно до листа Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 15 червня 2021 року № 106-4239 у спірній квартирі зареєстровано три особи.

15 липня 2021 року АТ «Альфа-Банк» направлено вимогу про добровільне виселення, з квартири АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) /арк. спр. 15-17/.

Отже, спір виник щодо користування спірною квартирою між новим власником квартири та відповідачами, які зареєстровані у цій квартирі.

Відповідно до ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. ст. 319, 321 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Згідно з ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК України).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1731цс16 ) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 753/12729/15-ц).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 569/4373/16-ц) права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 753/12729/15-ц) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження не володіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. При розгляді даної справи Верховний Суд також зазначив, що відповідачі можуть бути позбавлені житла тільки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, вимог яких позивач не дотримався, а тому доводи про усунення буд-яких порушень права позивача, будь-яким шляхом прийнятним для нього, як власника, не ґрунтується на законі.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви № 7151/75, № 7152/75 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується таким принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, суд зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).

Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З матеріалів справи вбачається і не спростовано позивачем, що спірна квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_1 (попередньому власнику) та така придбана не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна.

Надалі, така квартира перейшла у власність позивача на підставі договору іпотеки від 04 жовтня 2005 року, а відтак позивач повинен був знати про обтяження цієї квартири у вигляді реєстрації у ній відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Отже, ОСОБА_1 набув право користування спірним майном як попередній власник, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - як члени сім`ї попереднього власника, і з цих підстав залишаються зареєстрованими у спірній квартирі.

Суд бере до уваги доводи позивача про те, що відповідачі фактично проживають у спірній квартирі та користуються таким житлом. Вимогу про виселення 15 липня 2021 року вони не виконали.

Отже, оскільки відповідачі, будучи поінформованими про перехід права власності на квартиру до позивача, добровільно відмовляються виселитись, а відтак, суд прийшщов до переконання про те, що усунення перешкоди в користуванні майном, власнику недостатньо визнати відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, оскільки це не вирішує спір, а виселення відповідачів може відбуватись тільки в примусовому порядку з дотриманням встановленої житловим законодавством процедури з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, враховуючи специфіки порушеного права АТ «Альфа-Банк» й характеру правопорушення, перешкоди в користуванні майном, зокрема житлом, можливо усунути шляхом виселення попередніх власників та членів їх сімей, але з дотриманням норм матеріального права, які урегульовують ці відносини, а саме ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Щодо позовної вимоги про знання відповідачів з реєстраційного обліку, суд прийшов до наступного.

Відповідно до абзаце 3 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» ( чинна, на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Суд прийшов до висновку про те, що оскільки відсутні підстави для позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою, а тому відповідно до положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», відсутні і підстави для зняття їх з реєстрації місця проживання, а відтак у цій позовній вимозі необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позові необхідно відмовити повністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду та заяви про забезпечення позову необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 280-284, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки на подання заяви про перегляд заочного рішення та на апеляційне оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивач Акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження - місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 100, ;

відповідач ОСОБА_1 та як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП та/або серія та номер паспорта невідомі;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок № 14, .

Повне судове рішення складено 24 червня 2022 року.

Суддя О. І. Якимець