ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1022/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/1872/21 Категорія: 304090000 Прилуцький В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В, розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 156 523 грн. 77 коп.

Позов обґрунтовано тим, що 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50016087, за умовами якого товариство надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 388 295 грн. 94 коп. на придбання автомобіля марки VW, модель Golf Sportwagen (рік випуску 2015), строком на 48 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18,99% на рік.

Того ж дня ТОВ «Порше Мобіліті» надало відповідачу суму додаткового кредиту у розмірі 66 981 грн. 09 коп. з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування наземних транспортних засобів №245002/4098/0003319 від 06 березня 2018 року, який був укладений між відповідачем та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА».

Вимоги кредитора за цим договором забезпечено заставою вказаного вище автомобіля на підставі договору застави транспортного засобу №50016087 від 07.03.2018.

Відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання.

У зв`язку з цим позивач направив позичальнику письмову вимогу 16 жовтня 2019 року про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором. Вказана вимога була надіслана відповідачу 18 жовтня 2019 року за двома зазначеними у договорі адресами. Вимога не отримана адресатом.

Станом на день формування вимоги загальний розмір заборгованості відповідача становив 284 539 грн. 12 коп. та складався з: несплаченої суми кредиту в розмірі 257 941 грн. 30 коп.; несплачених чергових платежів в розмірі 22 164 грн. 76 коп. та нарахованих штрафних санкцій відповідно до п. 8.3 Загальних умов у розмірі 4 433 грн. 06 коп.

Також відповідача було повідомлено, що відповідно до умов кредитування в разі порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до зазначеної суми буде додано штраф в розмірі 20 % від суми кредиту, що складає 77 659 грн. 19 коп.

Пунктом 3.3. Загальних умов встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем вимога не була отримана, та зважаючи на відправлення вимоги 18 жовтня 2019 року - останнім днем повернення кредиту та заборгованості відповідно було 18 листопада 2019 року.

Позичальник у вказаний строк не погасив заборгованість за договором, тому позивач скористався своїм правом звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису на договорі застави.

Виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача на загальну суму 348 698 грн. 31 коп. вчинено 20 грудня 2019 року.

17 березня 2020 року предмет застави реалізовано на електронних торгах, в результаті чого 281 111 грн. 93 коп. були зараховані стягувачу на погашення наявної заборгованості.

Отримані від примусової реалізації кошти не покрили суму заборгованості.

Крім того, на підставі пункту 9.2. Загальних умов кредитування відповідачу було нараховано штраф в розмірі 77 659 грн. 19 коп. за порушення ним терміну повернення кредиту (із розрахунку 388 295 грн. 94 коп. х 20%). Оскільки за рахунок реалізації предмету застави штраф частково було сплачено, заборгованість за штрафом становить 67 586 грн. 38 коп. (із розрахунку 77 659 грн. 19 коп. 10 072 грн. 81 коп.)

Крім того, у відповідача виникла заборгованість з відшкодування (компенсації) страхових платежів позивачеві згідно з п. 5.6. Загальних умов кредитування за період з листопада 2019 року по березень 2020 року на загальну суму 11 163 грн. 49 коп.

Також, позивач заявив вимогу про стягнення сум за статтею 625 ЦК України: трьох відсотків річних за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 459 грн. 39 коп. та інфляційних втрат за час прострочення відшкодування страхових платежів в сумі 1090 грн. 81 коп.

Позивач для відновлення своїх порушених прав звертався до спеціалізованих організацій, у зв`язку з чим поніс витрати, які підлягають відшкодуванню відповідачем, в розмірі 55 814 грн. 10 коп.

Крім того, оскільки позичальник добровільно суму кредиту не повернув, а її погашення відбулось лише після реалізації предмету застави, а саме 25 березня 2020 року, тому позивач, щомісяця нараховував відповідачу проценти за користування неповернутою сумою кредиту, а саме до березня 2020 року. Таким чином, за період з листопада 2019 року по березень 2020 року відповідачу щомісячно нараховувались проценти за користування неповернутою сумою кредиту в розмірі 4081 грн. 92 коп. Отже загальний розмір нарахованих процентів за користування неповернутою сумою кредиту за вказаний період становить 20 409 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача загальну суму заборгованості станом на 08.06.2021 у розмірі 156 523 грн. 77 коп., яка складається з:

- залишку непогашеного штрафу (у розмірі 20% від суми кредиту нарахованого згідно п. 9.2. Загальних умов кредитування) в розмірі 67 586 грн. 38 коп.;

- суми простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів (згідно п. 5.6. Договору) за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в розмірі 11 163 грн. 49 коп.;

- 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів (згідно п. 5.6. Договору) в розмірі 459 грн. 39 коп.;

- втрат від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів (згідно п. 5.6. Договору) в розмірі 1 090 грн. 81 коп.;

- компенсації понесених витрат ТОВ «Порше Мобіліті» в розмірі 55 814 грн. 10 коп.;

- відсотків за користування неповернутою сумою кредиту за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в загальному розмірі 20 409 грн. 60 коп.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції вказав, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, не ґрунтується на первинних документах, оформлених відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

За наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у вказаному позивачем розмірі.

Кредитор змінив строк кредитування на 18 жовтня 2019 року, направивши позивальнику вимогу про дострокове погашення кредиту. За збігом місячного строку, встановленого у вимозі, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а саме з 18 листопада 2019 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у ТОВ «Порше Мобіліті» відсутнє право нараховувати проценти після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після 18 листопада 2019 року. Тому вимога про стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 20 409 грн. 60 коп. за період з листопада 2019 року по березень 2020 року включно залишена без задоволення.

Що стосується стягнення страхових платежів, а також сум на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення сплати страхових платежів, то суд відмовив у заявлених вимогах у посиланням на п.п. 5.5 Загальних умов кредитування, відповідно до якої обов`язковим є страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії. Так як кредитор змінив дату закінчення дії договору на 18.10.2019, то у відповідача відсутній обов`язок сплачувати страхові платежі за період після 18.10.2019. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження проведення товариством оплати страхових платежів від імені ОСОБА_1 та укладання договору страхування від власного імені або від імені позичальника з проведенням такої оплати, що є обов`язковим відповідно до п.п. 5.6 Загальних умов кредитування.

Вимогу про стягнення витрат в розмірі 55 814 грн. 10 коп. позивач обґрунтовує положеннями ст. 22 ЦК України, вважаючи, що ТОВ «Порше Мобіліті» зазнало збитків на вказану суму, яка полягає в укладанні між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична компанія Тріпл Сі» договору про надання юридично-консультативних послуг від 21 червня 2012 року, що було зумовлено неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх обов`язків і необхідністю у захисті своїх прав у позасудовому порядку. У зв`язку з невірним нормативно-правовим обґрунтуванням, суд відмовив у задоволенні цієї вимоги, оскільки заявлена сума не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Щодо стягнення залишку непогашеного штрафу (20% від суми кредиту нарахованого згідно п. 9.2. Загальних умов кредитування), в розмірі 67 586 грн. 38 коп., то суд відмовив у зв`язку зі спливом однорічного строку позовної давності, про що заявляв відповідач.

Судові витрати відповідача в розмірі 5000,00 грн. на професійну правничу допомогу суд визнав підтвердженими, такими, що відповідають критерію розумності, а тому підлягають стягненню із позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням суду, оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд дійшов невірного висновку про припинення з 18.11.2019 (з моменту направлення вимоги про дострокове повернення суми кредиту) дії кредитного договору, оскільки направлення такої вимоги змінює строк виконання основного зобов`язання, а не припиняє дію самого договору та не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань.

У зв`язку з цим, суд дійшов невірного висновку про відсутність обов`язку сплачувати страхові платежі. Станом на момент правлення вимоги про дострокове повернення кредиту, боржник не виконав своїх зобов`язань, тому зобов`язання відповідача щодо забезпечення страхування автомобіль не припинилось, як і не припинилось зобов`язання компенсувати позивачеві сплачені ним страхові платежі. Оскільки позивач сплатив страхові платежі за період з листопада 2019 року до березня 2020 року, відповідач повинен компенсувати позивачу суму сплачених страхових платежів.

Апелянт не погоджується також із висновком суду про недопустимість доказу зведеної облікової виписки з рахунку клієнта, вважаючи його підтвердженням виконаних операції щодо позичальника.

Щодо вимоги про стягнення збитків в сумі 55 814 грн. 10 коп., то апелянт вказує, що в розуміння поняття «збитки» за п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України входять також і витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Сума 55 814,10 грн. є саме тими витратами, які позивач поніс для відновлення свого порушеного права, зокрема звернувшись до спеціалізованої організації ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» для супроводження звернення до примусового стягнення на предмет застави.

З приводу відмови у стягненні з відповідача штрафу, апелянт вказує, що до березня 2020 року останній намагався отримати задоволення своїх вимог через виконавче провадження по зверненню стягнення на автомобіль, що є поважною причиною пропуску строку звернення з такою вимогою.

Витрати на професійну правничу допомогу, яка стягнута судом на користь відповідача, скаржник вважає недоведеною, оскільки не підтверджено, що адвокат Яресько Т.В. має касу і веде касову книгу. Відтак адвокат не може сам виписувати квитанцію чи касовий прибутковий ордер про отримання коштів. Тому факт оплати вказаних послуг є недоведеною. Крім того, сума у 5000,00 грн. є завищеною, не відповідає складності справи, критеріям розумності та співрозмірності.

При цьому, судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом, апелянт очікує понести в розмірі 17 000,00 грн., докази понесення яких планує надати суду протягом п`яти днів з дня винесення апеляційним судом рішення.

На підставі таких доводів, скаржник просить скасувати рішення, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, також просить стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від відповідача, у якому з підстав, зазначених у рішенні, не погоджується з позицією позивача, тому представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Крім того, просить стягнути із позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані з апеляційним розглядом справи, в розмірі 5500,00 грн.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи встановлено, що 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50016087, відповідно до якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 388 295 грн. 94 коп., строком користування на 48 місяців, з встановленням процентної ставки у розмірі 18,99% на рік, та з цільовим призначенням - для придбання автомобіля марки VW, модель Golf Sportwagen, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2015. ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов договору (Т.1 а.с. 18-19).

Також, позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 додатковий кредит у розмірі 66 981,09 грн. з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування наземних транспортних засобів №245002/4098/0003319 від 06 березня 2018 року, який був укладений між відповідачем та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА».

На виконання умов кредитного договору від 06 березня 2018 року ТОВ «Порше Мобіліті» перерахувало ТОВ «АТЛАНТ-М ЛЕПСЕ» оплату за автомобіль, а відповідач прийняв у власність автомобіль марки «Volkswagen Golf Variant», кузов № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1968 куб.см., рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрував у спосіб встановлений законом та отримав на своє ім`я свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (Т.1 а.с. 36).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладений договір застави транспортного засобу № 50016087 від 07 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С., зареєстрований в реєстрі за № 314, за умовами якого кредитору у заставу передано автомобіль марки «Volkswagen Golf Variant», білого кольору, кузов № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1968 куб.см., рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_3 (Т.1 а.с. 37-42).

Також, на виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та ПАТ «Страхова компанія «Уніка» було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245002/4098/0003319 (Т.1 а.с. 43-51).

Відповідно до пунктів 1.4.2, 2.1, 2.2 Загальних умов кредитування, які є складовою договору, повернення кредиту та процентів за його використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, до 10-го числа кожного місяця на підставі рахунку, пред`явленого ТОВ «Порше Мобіліті». Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до пункту 3.2. Загальних умов кредитування у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць, ТОВ «Порше Мобіліті» має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, та/або вимагати дострокового розірвання договору.

Як вбачається із копії повідомлення про вручення поштового відправлення (Т.1 а.с. 55,56) 18 жовтня 2019 ТОВ «Порше Мобіліті» направило відповідачу за двома відомими адресами його проживання вимогу за вих. № 50016087 від 16 жовтня 2019 року щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 50016087 від 06 березня 2018 року в розмірі 284 539,12 грн., що складалася:

з невиплаченої суми кредиту в розмірі 257 941 грн. 30 коп.;

несплачених чергових платежів в розмірі 22 164 грн. 76 коп.;

штрафних санкцій відповідно до п. 8.3 Загальних умов у розмірі 4 433 грн. 06 коп.

Також позивальника було повідомлено, що відповідно до погоджених умов кредитування, в разі порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до зазначеної суми буде додано штраф в розмірі 20 % від суми кредиту, що складає 77 659 грн. 19 коп. (Т.1 а.с. 52-53, Т.1 а.с. 57-58).

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зазначеної вище вимоги 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2700, щодо звернення стягнення на транспортний засіб «Volkswagen Golf Variant», білого кольору, кузов № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1968 куб.см, рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . За змістом вказаного виконавчого напису нотаріусом запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу, задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі 8664 грн. 76 коп., штрафні санкції за вимоги щодо сплати за період з 06 березня 2018 року по 16 жовтня 2019 року 4433 грн. 06 коп., сума кредиту, станом на 16 жовтня 2019 року 257 941 грн. 30 коп., штраф в розмірі 20% від суми кредиту 77 659 грн. 19 коп., а всього до стягнення 348 698 грн. 31 коп. (Т.1 а.с. 62).

Відповідно до інформаційної довідки про виконавче провадження від 08 червня 2021 року постановою про відкриття виконавчого провадження від 23 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса №2700, в межах якого 23 грудня 2019 року був проведений опис та арешт заставного транспортного засобу, який був оцінений та 17 березня 2020 року проданий з електронних торгів за ціною 332 996 грн. 40 коп., з яких: сума гарантованого внеску - 16 649 грн. 82 коп., сума, яка перерахована на рахунок приватного виконавця 316 336 грн. 58 коп., про що було складено акт (Т.1 а.с. 70-74).

Згідно з копіями платіжних доручень про отримання коштів від реалізації автомобіля від 25 березня 2020 року та від 27 березня 2020 року, приватним виконавцем Мойсенко Д.П. на користь позивача перераховано кошти в загальному розмірі 281 111 грн. 93 коп. отримані від реалізації заставного транспортного засобу, з урахуванням платежів, що відраховуються у зв`язку із проведенням електронних торгів та винагороди приватного виконавця (Т.1 а.с. 68,69).

Сума від примусового продажу автомобіля спрямована на погашення заборгованості по кредитним зобов`язанням ОСОБА_1 за договором № 50016087 від 06 березня 2018 року, в рахунок погашення основної суми боргу зі сплати кредиту в розмірі 257 941 грн. 30 грн., а також частково погашено штраф в розмірі 20 % від суми кредиту, що загалом складає 77 659 грн. 19 коп. на суму 10072 грн. 81 коп. (Т.1 а.с. 90-92).

У позовній заяві заявлено вимогу про стягнення боргу за кредитом, що складається з:

- залишку непогашеного штрафу (у розмірі 20% від суми кредиту нарахованого згідно п. 9.2. Загальних умов кредитування) в розмірі 67 586 грн. 38 коп.;

- суми простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів (п. 5.6. Договору) за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в розмірі 11 163 грн. 49 коп.; 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів (п. 5.6. Договору) в розмірі 459 грн. 39 коп.; втрат від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів (п. 5.6. Договору) в розмірі 1 090 грн. 81 коп.;

- компенсації понесених витрат ТОВ «Порше Мобіліті» в розмірі 55 814 грн. 10 коп.;

- відсотків за користування неповернутою сумою кредиту за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в загальному розмірі 20 409 грн. 60 коп.

Суд першої інстанції, проаналізувавши доводи та надавши оцінку наявних доказам, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Щодо вимоги про стягнення відсотків за користування неповернутим кредитом за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в загальному розмірі 20 409,60 грн.

Нормами п. 3.2.1. Загальних умов передбачено право ТОВ «Порше Мобіліті» достроково вимагати повернення кредиту та додаткового кредиту у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) або плати за користування Кредитом на строк більше ніж 1 (один) календарний місяць.

Пунктом 3.3. Загальних умов встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Встановлено та відповідачем не оскаржується, що позичальник не виконував належним чином зобов`язання перед ТОВ «Порше Мобіліті».

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань кредитор направив позичальнику 18 жовтня 2019 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором.

Строк виконання вказаної вимоги до 18 листопада 2019 року (відповідно до п. 3.3 Загальних умов кредитування).

Таким чином, кредитор на підставі ст. 1050 ЦК України скористався своїм правом вимоги дострокового повернення сум кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду станом на момент перегляду апеляційним судом справи не змінилась.

Отже, направивши вимогу про дострокове повернення сум кредиту в повному обсязі та сплати заборгованості в сумі 284 539,12 грн. (т. 1 а.с. 52-53), кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Строк дії договору змінено на 18.11.2019 (з урахуванням положень п. 3.3 загальних умов кредитування).

Таким чином, після 18.11.2019 кредитор втратив право нараховувати проценти, встановлені договором. Інтереси кредитора підлягають захисту на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для нарахування відповідачу відсотків за користування позиченими коштами за період з листопада 2019 року по березень 2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що дія договору та зобов`язання боржника не припинились, відхиляються, оскільки ґрунтуються на невірному тлумаченні статті 1050 ЦК України та неправильному розумінні судової практики з приводу цього питання.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості по відшкодуванню страхових платежів та сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення такого обовязку

У позові заявлено вимогу про стягнення заборгованості по відшкодуванню страхових платежів (п. 5.6. Договору) за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в розмірі 11163,49 грн.; 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів (п. 5.6. Договору) в розмірі 459,39 грн.; втрат від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів (п. 5.6. Договору) в розмірі 1 090,81 грн.

Така вимога мотивована тим, що відповідач взяв на себе зобов`язання застрахувати майно, яким забезпечено основний договір. Станом на момент направлення вимоги про дострокове виконання зобов`язань, позичальник не повернув кредитні кошти. Відтак зобов`язання щодо забезпечення страхування автомобіля не припинилися, як і не припинилися його зобов`язання щодо компенсації позивачу сплачених ним страхових платежів.

Крім того, зважаючи на порушення відповідачем умов договорів, сплати страхових платежів позивачем, у відповідача виникла заборгованість з відшкодування (компенсації) страхових платежів позивачеві згідно п. 5.6. Загальних умов кредитування за період з листопада 2019 року по березень 2020 року на загальну суму 11 163 грн. 49 коп.

Також, позивач керуючись приписами ст. 625 ЦК України заявляє про стягнення з відповідача суму нарахованих трьох відсотків річних за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 459 грн. 39 коп. та інфляційних втрат за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 1 090 грн. 81 коп.

Колегія суддів вважає таку вимогу необґрунтованою.

06.03.2018 між ОСОБА_1 та ПАТ «Страхова компанія «Уніка» було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245002/4098/0003319 (Т.1 а.с. 43-51).

Відповідно до п.5.5. Загальних умов кредитування позичальник зобов`язаний забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії.

Так як строк дії кредитного договору закінчився 18.11.2019, то після цієї дати у позичальника відсутній обов`язок сплачувати страхові платежі.

Відтак вимога про стягнення сплачених позивачем страхових платежів замість позичальника є безпідставною, з огляду на те, що у позичальника відсутній обов`язок їх сплачувати після 18.11.2019.

З огляду на викладене, не підлягають до задоволення і похідні вимоги про стягнення сум за ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням сплати заборгованості по страховим платежам.

Щодо вимоги про стягнення непогашеного штрафу

Встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань кредитор направив позичальнику 18 жовтня 2019 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором.

Строк виконання вказаної вимоги до 18 листопада 2019 року (відповідно до п. 3.3 Загальних умов кредитування).

Згідно з п. 9.2 Загальних умов кредитування у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту, визначеного у п. 3.3., позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20%.

А отже з наступного після 18.11.2019 дня розпочинає перебіг строк для звернення з позовом про стягнення штрафу.

Особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку (ст. 256 ЦК України).

Для вимог про стягнення неустойки (в т.ч. штрафу) встановлено спеціальний строк позовної давності один рік (ст. 258 ЦК України).

Отже, довідавшись про порушення позичальником свого обов`язку зі сплати штрафу, у кредитора виникло право для звернення з позовом до суду з вимогою про стягнення цього штрафу. Це право виникло у ТОВ «Порше Мобіліті» з 19.11.2019 та з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності строк для звернення з такою вимогою сплив 18.11.2020.

Позивач звернувся з позовною вимогою про стягнення штрафу 15.06.2021, направивши позов засобами поштового зв`язку.

Таким чином, строк для звернення з такою вимогою в даному випадку сплив.

Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Строк позовної давності є категорією матеріального права, тому не може поновлюватись судом як процесуальні строки. Суд наділений можливістю з урахуванням обставин справи визнати причини пропуску строку для звернення з позовом поважними.

Поважність причин несвоєчасного звернення з позовом позивач обґрунтовує тим, що до 27 березня 2020 року ТОВ «Порше Мобіліті» намагалося захистити своє порушене право шляхом звернення до примусового стягнення на заставне майно.

Виконавчий напис це безумовна вимога про виконання зобов`язаною особою свого договірного обов`язку, що підлягає примусовому виконанню. Цей напис є формою реалізації юрисдикційного захисту, що застосовується у нотаріальному порядку.

Отже позивач, діючи на власний розсуд та обираючи спосіб захисту своїх прав, звернувся до нотаріального способу захисту шляхом вчинення виконавчого напису, в результаті чого 27.03.2020 задовольнив частково свої вимоги.

Станом на 27.03.2020 строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення штрафу не сплив, і позивач мав змогу до закінчення строку позовної давності 18.11.2020 звернутись до суду навіть після здійснення виконавчих дій.

З березня 2020 року та до листопада 2020 року позивач мав змогу звернутись до суду з вимогою про стягнення штрафу. Однак позов подано 15.06.2021, поза межами строку позовної давності.

В матеріалах справи відсутні обставини, які б свідчили про зупинення чи переривання строку позовної давності. А отже, незважаючи на звернення застави (автомобіля) до примусового стягнення, строк позовної давності все одно закінчується 18.11.2019 і підстав для переривання строку чи його зупинення не встановлено.

А вказані позивачем обставини на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності судом першої інстанції правильно відхилено, оскільки позивач мав час впродовж 27.03.2020 до 18.11.2020 для звернення з позовом в межах наданого законом строку позовної давності.

Тому, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги з приводу невизнання судом першої інстанції поважними причин пропуску строку безпідставними.

Щодо компенсації понесених витрат в розмірі 55 814 грн. 10 коп., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлена ТОВ «Порше Мобіліті» сума не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Щодо судових витрат, стягнутих судом першої інстанції, на користь відповідача

Так як апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність апеляційної скарги, відсутність підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення по суті заявленого позову, колегія суддів, перевіривши порядок розподілу судових витрат, погоджується із рішенням місцевого суду про стягнення із позивача на користь відповідача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з відмовою у позові.

Загальні норми ЦПК України спрямовані на відшкодування судових витрат стороні, яка виграла справу, тобто права якої були невизнані, оспорені або порушені іншою стороною та поновлені лише в результаті розгляду справи судом.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), де Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».

Відповідач на підтвердження розміру витрат, які він поніс на правничу допомогу, надав:

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність серії КС №8815/10 від 13 березня 2020 року (Т.1 а.с. 229);

- ордер серії КС № 901694 від 27 липня 2021 року (Т. 1 а.с.230);

- договір про надання правничої (правової) допомоги № 2173 від 18 червня 2021 року укладений між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Яреськом Т.В. (Т. 1 а.с. 231);

- додаток від 14 липня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2173 від 18 червня 2021 року (Т.1 а.с. 232);

- розрахункову квитанцію № 30/07/21 відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2173 від 18 червня 2021 року на суму 5000 грн. (Т.1 а.с. 233);

- акт приймання-передачі послуг № 1 від 30 липня 2021 року на суму 5000 грн. (Т.1 а.с. 234).

У додатку №2 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2173 визначено порядок оплати гонорару адвокату. Зокрема, у п. 2 вказаного додатку вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксовану суму 5000,00 грн., а також окремо за відвідування адвокатом судових засідань 1000,00 грн. за кожне судове засідання, що оплачується окремо.

В апеляційній скарзі позивач, заперечуючи проти стягнення з нього витрат відповідача на професійну правничу допомогу, не надав обгрунтованих доводів щодо неспівмірності понесених витрат в розмірі 5000,00 грн. в суді першої інстанції рівню складності справи. В цьому світлі, колегія суддів бере до уваги, що розмір своїх витрат в суді першої інстанції позивач оцінив в розмірі 20000,00 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у позивача є сумніви щодо дійсності оплати відповідачем своєму адвокатові 5000,00 грн., то колегія суддів виходить із такого.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

А отже, оскільки витрати стягуються незалежно від того, чи їх уже фактично оплачено стороною, відповідач звільнений від обов`язку доводити, що його адвокат має касу та може виписувати квитанції. Достатнім є факт узгодження сторін у договорі про надання правничої допомоги фіксованої суми в розмірі 5000,00 грн., які клієнт повинен сплатити адвокату.

Відтак, доводи апелянта про безпідставність стягнення судом першої інстанції 5000,00 грн. на користь відповідача не підтвердились в ході апеляційного перегляду.

Розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заявив клопотання про стягнення із апелянта судових витрат, пов`язаних з апеляційним переглядом, в розмірі 5500,00 грн.

В додатках до відзиву представник відповідача надав апеляційному суду:

- договір про надання правничої (правової) допомоги № 22063 від 08 липня 2022 року укладений між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Яреськом Т.В.;

- додаток №1 від 08 липня 2022 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 22063 від 08 липня 2022 року, вартість послуг за домовленістю сторін визначено у фіксованому розмірі 5500 грн.;

- акт приймання-передачі послуг № 1 від 12 липня 2022 року на суму 5500 грн.;

- розрахункову квитанцію № 02/06/22 відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги № 22063 від 08 липня 2022 року на суму 5500 грн.;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність серії КС №8815/10 від 13 березня 2020 року;

- ордер серії АІ № 1250993 від 08 липня 2022 року.

Виходячи із зазначених вище норм, апеляційний суд вважає підтвердженими витрати відповідача в суді апеляційної інстанції. Та у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги підтверджені витрати протилежної сторони підлягають до стягнення із апелянта на підставі ст. 141 ЦПК України.

Судові витрати апелянта залишаються за особою, яка їх понесла.

Керуючись ст.ст. 35, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені в апеляційному суді, в розмірі 5500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді