Справа № 307/1379/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

за участі секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Решетар Василь Васильович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Сойма М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дубівської селищної ради Тячівського району про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дубівської селищної ради Тячівського району про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення.

Позовні вимоги мотивує тим, що 19.11.2018 між ним та відповідачем було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання договору безвідсоткової позики, укладеного 19.11.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. Так як ОСОБА_1 кошти не повернув, то він направив на адресу відповідача вимогу про повернення коштів. Позаяк вимога відповідачем не виконана, то він скористався своїм правом та зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, а саме, житловий будинок в АДРЕСА_1 . Під час оформлення даних договорів на момент їх підписання в будинку був зареєстрований тільки відповідач ОСОБА_1 . Добровільно відповідач не виселяється з будинку, жодних договорів, щодо проживання в належному йому будинку, з відповідачем він не укладав.

Оскільки він не має реальної змоги розпоряджатись належним йому майном, посилаючись на вимоги ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379, 405 ЦК України, просив суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Доручити відповідному відділу Дубівської селищної ради зняти відповідача з реєстрації та виселити відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із будинку АДРЕСА_1 ,без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в розмірі 1 681,60 грн.

У решті позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Решетар В.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування скарги посилається на те, що при ухваленні оспорюваного рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на даний час у будинку АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за позивачем, проживає ОСОБА_1 зі своєю сім`єю, в тому числі їх неповнолітній син. Позивач, оформивши житловий будинок, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача та членів його сім`ї, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення ОСОБА_1 , який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. При цьому посилається на висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15.01.2020 року по справі № 754/613/18.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 19.11.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір безвідсоткової позики, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. від 19.11.2018 за реєстровим № 5880, згідно з яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 358 400 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 12 800 доларів США (а.с.11-12).

Крім цього, з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань позичальником ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за Договором безвідсоткової позики, 19.11.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. за реєстровим № 5881, відповідно до якого, ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.5-8).

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором безвідсоткової позики від 19 листопада 2018 року отримати задоволення за рахунок майна іпотекодержателя.

Відповідно до п. 2.1.1 договору іпотеки іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця, до моменту укладення договору іпотеки нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає.

Пункт 5.5.1 договору іпотеки встановлює, що у відповідності до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно пункту 5.5.1.1 відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики. В цьому випадку цей договір іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

На виконання п. 5.5.1.2 договору іпотеки іпотекодержатель ОСОБА_2 29 листопада 2019 року письмовою вимогою, посвідченою приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., повідомив іпотекодавця ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з невиконанням зобов`язань по договору безвідсоткової позики від 19 листопада 2018 року та про визнання за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки (а.с.10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі рішення від 01 квітня 2020 року, індексний номер 51855183 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за позивачем ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на предмет іпотеки - житловий будинок, що розташований за адресою, АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності був вказаний договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. від 19 листопада 2018 року за реєстровим № 5881 (а.с.9).

Судом встановлено, що спірне житлове приміщення - житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , було набуто ОСОБА_2 в рахунок отриманої відповідачем ОСОБА_1 позики, забезпеченої іпотекою вказаного спірного майна, а тому право власності ОСОБА_1 на даний житловий будинок припинилося внаслідок звернення стягнення на нього за його зобов`язаннями перед позивачем стосовно погашення боргу. ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене нерухоме майно.

В будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований відповідач ОСОБА_1 . Доказів того, що в спірному будинку зареєстровані та проживають сім"я відповідача, в тому числі неповнолітній син, не підтверджено жодними доказами, а в п. 2.1.1 договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_1 гарантував, що предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця, до моменту укладення договору іпотеки нікому не відчужений, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача, місце проживання якого зареєстроване у даному будинку, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 , оскільки даний будинок належить на праві власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачем спірним будинком, що порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За правилами частини 3 статті 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як вище було зазначено, ОСОБА_2 в порядку іпотечного застереження набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення від 01 квітня 2020 року, індексний номер 51855183 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Тобто, з 01.04.20р. ОСОБА_1 вже не являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

А звідси, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина 3 статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 за договором грошові кошти на будинок по АДРЕСА_1 як безвідсоткову позику та в забезпечення виконання зобов`язань за даною угодою такий і був переданий в іпотеку позивачу.

Таким чином, відповідач у справі, допустивши порушення умов договору позики, внаслідок чого було здійснено звернення на предмет іпотеки, та при цьому він не міг мати обґрунтованих підстав вважати, що після звернення стягнення на спірне майно, і надалі матиме змогу використовувати таке, як власне житло.

І навпаки, позивач, який реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на спірне майно, з урахуванням зазначених вимог закону, обґрунтовано очікував, що зможе безперешкодно реалізувати своє право власності, як щодо користування жилим приміщенням, так і щодо розпорядження цим нерухомим майном.

Доцільним буде зазначити, що згідно довідки №1603 від 18.06.2021 року виконкому Дубівської селищної ради, сім`я ОСОБА_1 , а саме дружина ОСОБА_3 , 1974 р.н. та син ОСОБА_4 , 2007 р.н. значаться зареєстрованими по місцю проживання за адресою, АДРЕСА_2 , а.с. 110. А сам ОСОБА_1 має реєстрацію за адресою будинок АДРЕСА_2 .

Зазначеним доводиться та обставина, що фактично ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_2 за місцем реєстрації своєї сім`ї, тобто має інше місце проживання та внаслідок цього у нього припинилось право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

А звідси, колегія суддів врахувала вимоги ОСОБА_2 про визнання припиненим права користування ОСОБА_1 спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 обґрунтовано знав та розумів, що надалі не матиме змоги користуватись даним жилим приміщенням, має інше фактичне місце проживання по місцю реєстрації своєї дружини із сином.

Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

А звідси, необхідно дотримуватись балансу права власності позивача, позаяк з моменту звернення стягнення на предмет іпотеки в досудовому порядку, відповідач як колишній власник житла втратив право користування спірним житловим будинком, а тим більше, що фактично проживає по місцю реєстрації своєї сім`ї.

Таким чином у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_2 як власника житлового будинку, перевищують інтереси колишнього власника будинку у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, так-як ОСОБА_1 не є членом його сім`ї позивача, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника знятись із реєстраційного обліку місця проживання та виселення із спірної квартири, відповідач не реагує.

Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Висновки суду першої інстанції відповідають наведеним доводам та колегія суддів вважає такі правильними.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що не підлягає задоволенню вимога позивача про примусове зняття відповідача ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, оскільки відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державними органами на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В свою чергу, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою, у зв`язку з чим вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, є такою, що заявлена передчасно, оскільки судове рішення, яке є підставою для зняття з реєстрації, ще не пред`являлося до виконання, відтак відсутнє порушене право позивача.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а підстави для його зміни чи скасування відсутні то вимоги апеляційної скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 367, 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Решетар Василь Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови суду складено 18 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: