Справа № 456/4196/21 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1173/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Савчук Г.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд поділити спільне майно подружжя, яке складається з квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ ідеальної частки вказаної квартири, а також стягнути судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, під час перебування у шлюбі, а саме 27 грудня 2018 року вони придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 34,7 кв.м., загальною площею 61,1 кв.м., вартість якоїартість квартири становить 593 134 грн.

Вказував, що дану квартиру було придбано за кошти отримані як подарунок на весілля, особисті заощадження кожного з подружжя.

Зазаначав, що з липня і до кінця 2013, а також у 2014 він перебував на заробітках у Російській Федерації. З 2016 р. офіційно працював в Україні та отримував хорошу зарплатню. Зароблені кошти витрачав на потреби сім`ї та відкладав на придбання житла. У липні 2018 він звільнився та поїхав на заробітки у Республіку Польща.

У серпні 2021 після повернення в Україну відповідач повідомила, що хоче розірвати шлюб, виганяла його з квартири вказуючи на те, що право власності на квартиру оформлено на неї. На даний час відповідачка поміняла замки у дверях та не впускає його в квартиру. У добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу квартири, а тому він вимушений звернутись з даним позовом до суду.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що документи, покладені в основу оскаржуваного рішення, долучені відповідачем не є допустимими доказами, так як було надано тільки переклад вказаних документів, не засвідчений нотаріусом, без оригіналу на іноземній мові.

Вказує, що меморіальний ордер з банку на підтвердження отримання переказу відповідачем на українській мові і на англійській - різняться, і ніким не підтверджено правильність перекладу. На копії на українській мові вказано призначення платежу - приватний переказ, а не спадкові гроші згідно рішення чи наказу.

Також зазначає. Що жодного рішення, яке набрало законної сили, чи свідоцтва про отримання спадщини відповідачем не долучено, як і самого заповіту. Судовий наказ, копія якого долучена до матеріалів справи, від 2019 року (після придбання квартири) і на іншу суму ніж зазначено в квитанції про перерахунок коштів.

На думку скаржника зазначення в адміністративному рахунку про проміжний розподіл на ім`я ОСОБА_6 на суму 39 018,30 $ не свідчить про виплату цієї суми саме в цей період. Таким чином, крім свідчень відповідачки, яка зацікавлена в даній справі, доказів на підтвердження того, що квартиру придбано за кошти, отримані нею у спадщину - немає.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, який 23 жовтня 2010 року було зареєстровано Ямельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис № 5. /а.с.7/

27 грудня 2018 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В. за реєстровим № 4367, ОСОБА_3 придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 5 вказаного договору купівля - продаж зазначеної квартири, що відчужується за договором здійснюється за 593 134 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2018 року, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 /а.с.10/

Згідно технічного паспорту на квартиру по АДРЕСА_2 , загальна площа такої становить 61,1кв.м., житлова 34,7кв.м, /а.с.11/

У відповідності до копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 вбачається, що позивач у періоди з 12 березня 2012 року по 31 липня 2013 року та з 17 січня 2016 року по 02 липня 2018 року був офіційно працевлаштований.

Згідно інформації з Пенсійного Фонду України, а саме Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (Форма ОК-5) вбачається, що зокрема за період з 2010 по 2018 позивач отримував дохід, з якого стягувались страхові внески, так за 2010 дохід становить 32379,19 грн., за 2012 - 36661,11 грн., за 2013 18570,37 грн., за 2016 - 121361,10 грн., за 2017 - 192393,56 грн., за 2018 - 95572,23 грн. Окрім цього, у відповідності до довідки виданої управлінням обслуговування громадян відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) від 16.08.2021 №323 встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян №4 (сервісний центр) з 23 квітня 2015 року і отримує пенсію по інвалідності третьої групи інвалід з дитинства /а.с.18/

Також матеріали справи містять ксерокопію паспорту ОСОБА_1 для виїзду за кордон, з відмітками про перетин державного кордону 09 липня 2018 року з поверненням в Україну 25 грудня 2018 та з 21 січня 2019 року по 31 травня 2019 року./а.с.16-17/

Судом встановлено, що у відповідності до копії наказу судового реєстратора Енгфільда від 18 червня 2019 року у Верховному суді у Мельнбурні в юрисдикції затвердження заповітів у справі заповіту та спадщини ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_8 успадкувала як дочка бенефеціара ОСОБА_9 (племінник померлої) 39 018,30 дол. США, що підтверджується адміністративним розрахунком./а.с.38-39/

Вказаний судовий наказ перекладено та засвідчений акредитованим перекладачем Ткач Ю., реєстраційний номер 32085. Оригінал вказаного наказу був оглянутий та досліджений судом у судовому засіданні у порядку ст.229 ЦПК України.

16 квітня 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 з другої сторони було укладено договір №192192013 згідно умов якого банк відкриває вкладнику поточний рахунок № НОМЕР_2 в USD для зберігання грошових коштів, проведення розрахунково касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства України та умов цього Договору./а.с.40/

Згідно виписки з рахунків в іноземній валюті та меморіального ордеру № від 22 жовтня 2018 року на рахунок № НОМЕР_2 здійснено приватний переказ на суму 26567,68 дол. США від ОСОБА_10 /а.с.43,63/

Згідно копії договору №4 на вклад «Мій прогресивний депозит» на ім`я фізичної особи укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 від 31 жовтня 2018 року вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок № НОМЕР_3 на умовах цього договору 26567,68 дол. США.(депозит) строком на 1 місяць. Факт внесення вказаної суми на депозитний рахунок стверджується копією платіжного доручення № від 31 жовтня 2018 року./а.с. 41- 42/

У відповідності до заяви про відмову від автоматичної пролонгації договору банківського вкладу поданої ОСОБА_3 26 листопада 2018 року, така просила повернути депозит шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_4 або шляхом видачі готівки./а.с.44/

Згідно виписки вбачається, що 27 грудня 2018 року на рахунок ОСОБА_3 були перераховані кошти у сумі 24000 дол. США, що еквівалентно 654426,91 грн. /а.с.46-45/

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21лситопада 2018 року у справі № 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власність того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801 цс 16.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно заповіту ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на поточний рахунок відповідачки у ТВБВ №10013/0188 AT Ощадбанк 22 жовтня 2018 року перераховано кошти - в сумі 26567,00 доларів США. Ці кошти відповідачка в подальшому розмістила на свій депозитний рахунок.

В день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири відповідачка зняла кошти зі свого рахунку в сумі 24 000 доларів США для того, щоб оплатити вартість квартири, що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідачки. Еквівалент даної суми за курсом Нацбанку в національній валюті - 654426,91 грн. значно перевищував вказану в договорі вартість квартири - 593134,00 грн. При цьому проміжок часу між зняттям відповідачкою зі свого рахунку особистих коштів та придбанням нею спірної квартири є незначним (протягом дня), проте сам розмір грошових коштів є значним і жодних даних, що такий розмір коштів, але іншого походження, був у розпорядженні сторін у матеріалах справи немає.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира не може бути віднесена до об`єктів спільної власності подружжя, навіть з урахуванням того, що це майно було придбано для спільного проживання з позивачем. Крім цього, законодавство не встановлює необхідності підтвердження в судовому порядку права власності, яке набуто та зареєстровано в порядку визначеному законом, однак особа, що оспорює таке право, має навести належні та допустимі докази на спростування таких обставин, проте позивач доказів на спростування таких обставин не надав.

Аналогічні за змістом висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2021 року справа №372/808/19 (провадження № 61-12814св20).

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка довела факт придбання квартири АДРЕСА_1 27 грудня 2018 року за особисті грошові кошти, отримані нею у спадщину, а тому згадана квартира є її особистою власністю, відповідно положень пункту 3 частини першої статті 57 СК України. При цьому суд врахував, що позивач не надав належних і допустимих доказів на спростування зазначених обставин.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить вказівки на те, що вона придбана за особисті кошти одного з подружжя, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки скаржником не наведено інших обставин на підтвердження того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

При цьому, сам по собі той факт, що ОСОБА_1 як чоловік відповідача надавав згоду на придбання спірної квартири, не дає підстав вважати, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. ( вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24 квітня 2019 року справа №640/14686/16-ц, провадження №61-25953св18).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.