Справа № 606/25/22
про відмову у забезпеченні позову
06 січня 2022 року м. Теребовля
Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:
судді Мельник А.В.,
за участю секретаря судового засідання Кавалко В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Теребовля заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,
ОСОБА_2 подала до Теребовлянського районного суду Тернопільської області позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
У відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України, судом здійснено запит до органу реєстрації місця проживання (перебування) фізичної особи (відповідача).
На даний час провадження у справі не відкрито.
Одночасно із поданням позовної заяви ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності із встановленням для власника ОСОБА_3 заборони на відчуження.
В обґрунтування поданої заяви зазначено, що 30.03.2019 ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 у борг грошові кошти у розмірі 1 950 000 грн. Грошові кошти призначались для купівлі нежитлової будівлі кафе-бар за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження укладення договору позики відповідач надав розписку від 30.03.2019, у якій зазначено, що ОСОБА_3 зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 15.01.2020.
ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань за договором позики та не повернув ОСОБА_2 грошові кошти у обумовлений строк (до 15.01.2020). ОСОБА_2 в усній формі зверталась до ОСОБА_3 з вимогою повернення коштів, однак останній уникає виконання зобов`язання.
На обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову вказано, що сума стягнення є доволі значною, відтак існує реальний ризик несплати ОСОБА_3 грошових коштів. Водночас, вказана сума дозволяє зробити висновок про обґрунтованість накладення арешту на усе майно ОСОБА_3 як забезпечення збереження його майна і, відповідно, забезпечення його фінансової можливості сплати боргу, оскільки внаслідок накладення арешту останній не матиме можливості відчужити майно та, таким чином, уникнути або ускладнити процес повернення боргу.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
З урахуванням частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Тобто арешт на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову. Вирішуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, суд має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.
Як передбачено частиною третьою статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Окрім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Так, положеннями пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9 передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо стягнення боргу у розмірі 1 950 000 грн.
Звертаючись до суду із даною заявою ОСОБА_2 просить накласти арешт на усе майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності, при цьому до заяви не додано жодних належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_3 будь-якого нерухомого чи рухомого майна. Отже, в матеріалах заяви про забезпечення позову відсутні відомості на яке саме майно, яке належить відповідачу, позивач просить накласти арешт, відсутні відомості щодо вартості майна, на яке позивач просить накласти арешт, у зв`язку з чим, неможливо встановити, що накладення арешту на зазначене майно є співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Суд позбавлений можливості накласти арешт на все майно ОСОБА_3 без зазначення його індивідуальних ознак.
Верховний Суд у постанові від 28.03.2019 по справі №824/239/2018 зазначив, що судове рішення як найвищий акт правосуддя повинно бути виконуваним, оскільки виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Верховний Суд вказує, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на все майно боржників у межах суми вимог при відсутності відомостей про вартість такого майна є не виконуваним.
Також, позивачем не надано доказів того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду.
Суд зазначає, що ОСОБА_2 знала про порушення своїх прав чи інтересів з 05.01.2020, тобто дати коли відповідач не виконав зобов`язання з повернення коштів за договором позики від 30.03.2019. Разом з тим за захистом своїх прав звернулась до суду зі спливом майже 2 років від дати прострочення зобов`язання, з проханням стягнути з відповідача, окрім суми основного боргу, ще й інфляційні збитки та три відсотки річних.
У контексті зазначеного, суд також не вбачає обґрунтованості тверджень позивача щодо ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.
Суд враховує, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі статтею 81 ЦПК, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Враховуючи вказане, суд приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_2 того, що не вжиття судом обраного нею заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.
Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 149, 150, 153 ЦПК України, суд,
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Ухвала суду складена та підписана 06 січня 2022 року.

Суддя А.В. Мельник