КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2528/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Линник Людмили Святославівни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року (суддя Зуєвич Л.Л.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

встановив:

30 вересня 2021р. ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_1 перебувати у місці її проживання, шляхом заборони наближатися на відстань до 100 метрів до її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи вимоги заяви, ОСОБА_2 зазначала, що на підставі ордеру №14476 від 13 березня 1997 року, вона користується вказаною квартирою, яку на підставі розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №833 від 27 листопада 2018 року виключено зі складу службових квартир.

ОСОБА_2 стверджувала, що ОСОБА_1 являється її колишнім чоловіком, зареєстрований у квартирі, однак фактично проживає в АДРЕСА_2 , вчиняє сварки та бійки, постійно погрожує їй фізичною розправою.

Заявник зазначала, що 11 березня 2021 року вона звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу, який 5 серпня 2021 року рішенням суду був розірваний.

Крім того, 23 березня 2021 року вона звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про поділ майна подружжя, оскільки ОСОБА_1 були здійснені неправомірні дії щодо їх спільного майна, 7 березня 2021 року він відібрав в неї автомобіль Great Wall YJVTR, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 140 000 грн.

ОСОБА_2 стверджувала, що з січня 2014 року ОСОБА_1 виїхав з квартири, забрав свої речі та майно, зловживаючи своїми правами ухиляється від сплати комунальних послуг та інших витрат за утримання зазначеної квартири, не цікавиться житловою площею, однак добровільно знятися з реєстрації не бажає, тому 12 березня 2021 року вона звернулася з позовною заявою до Солом`янського районного суду м. Києва. Однак, ОСОБА_1 не тільки відмовляє їй в нормальному, позитивному вирішенні перелічених питань, але почав погрожувати, вчиняти сварки та гуркотіти у вхідні двері, його поведінка зухвала та порушує її права, вона знаходиться у постійному нервовому напруженні, їй страшно вийти на вулицю, оскільки ОСОБА_1 вкотре пообіцяв її побити, внаслідок чого вона 11 березня 2021 року звернулась до поліції із заявою про кримінальне правопорушення (заява №П1519).

ОСОБА_2 стверджувала, що користуючись тим, що в квартирі мешкають тільки жінки, ОСОБА_1 постійно її ображає та ігнорує її звернення.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року заяву задоволено частково, встановлено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , поклавши на нього на строк три місяці заборону наближатися ближче, ніж на 100 метрів, до місця проживання ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Линник Л.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.

Адвокат Линник Л.С. посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як доказів вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства надано суду не було, допитаний судом свідок ОСОБА_3 , який є сином заявника та заінтересованої особи, не підтвердив викладених у заяві обставин, а під час судового засідання зазначав, що коли йому телефонував батько, і казав, що виламає двері, вдома нікого не було. Також свідок стверджував, що коли він був дитиною, то батько погано відносився до матері.

Також представник заінтересованої особи посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції, посилаючись на те, що процесуальним законом передбачені скорочені строки щодо розгляду заяв про встановлення обмежувального припису, безпідставно відмовив ОСОБА_1 в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з необхідністю скористатись послугами адвоката та позбавив ОСОБА_1 права на захист, в той час як інтереси заявника в суді першої інстанції представляв її адвокат.

Поданий адвокатом Влащенком О.А. відзив на апеляційну скаргу, до уваги колегією суддів не приймається, оскільки до відзиву адвокатом Влащенком О.А. не додані документи, які підтверджують його повноваження на представлення інтересів заявника у Київському апеляційному суді станом на 24 грудня 2021 року, а копія відзиву у порушення вимог ст. 360 ЦПК України не була направлена на адресу ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Линник Л.С. направила до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі, яка підписана її електронним підписом.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_2 та її представника - адвоката Влащенко О.А., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1987 року, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 5 серпня 2021 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Частково задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з наявності встановлених фактів вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_1

відносно заявниці, які підтверджені показами свідка.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про

відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є

заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб

та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження

прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У підтвердження заяви ОСОБА_2 надала суду відповідь Солом`янського управління поліції Головного управлення Національної поліції у м. Києві від 30 березня 2021 року про те, що з ОСОБА_1 проведено профілактичну-роз`яснювальну бесіду з приводу недопущення протиправної поведінки, вчинення правопорушень та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства України.

Також судом був допитаний свідок ОСОБА_3 , який засвідчив, що під час спільного проживання батьків, його батько постійно ображав матір, взимку погрожував вибити двері і проломити голову матері.

Під час апеляційного розгляду заявник ОСОБА_2 пояснила, що проживає у квартирі разом із дорослими синами та родиною сина ОСОБА_3 . У березні 2021 року ОСОБА_1 не зміг потрапити у квартиру, так як не має ключів від квартири, а вона йому двері не відчинила, у зв`язку із чим він вчинив скандал, дзвонив сину ОСОБА_3 та погрожував виламати двері, у зв`язку із чим вона звернулася у поліцію.

При цьому, ОСОБА_2 визнала, що ОСОБА_1 не знав, що вона перебувала у квартирі, коли у березні 2021 року дзвонив до сина та погрожував вибити двері у квартирі.

Разом з цим, вказане звернення у березні 2021 року до органів поліції було єдиним, будь-яких доказів звернення до поліції у вересні 2021 року, як про це зазначає суд першої інстанції у рішенні, матеріали справи не містять і на них не посилається заявник.

Будь-яких доказів безпосереднього контакту між заявником та ОСОБА_1 матеріали справи не містять і на них не посилається заявник.

ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за вказаним фактом не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства матеріали справи не містять.

Крім того, з наданих суду першої інстанції документів вбачається, що ОСОБА_1 погрожував вибити двері у квартирі у березні 2021 року, але із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 звернулася до суду лише у кінці вересня 2021

року.

Отже, заявник у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, а тому суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що між заявником та заінтересованою особою, як колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація з приводу поділу спільного майна та права користування квартирою, у якій обоє зареєстровані, і ОСОБА_1 відмовляється добровільно знятися з реєстрації, що стало підставою для звернення заявника до суду з відповідним позовом.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постанова ( справи № 640/23804/18, № 756/11732/18, № 755/5273/19, № 336/5627/19, № 635/4854/19-ц, № 761/49109/19).

Таким чином, надані ОСОБА_2 в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно неї, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції позбавив можливості ОСОБА_1 отримати правову допомогу при розгляді даної заяви, відмовивши у задоволенні його клопотання про відкладенні судового засідання, враховуючи, що заявник ОСОБА_2 була представлена професійним адвокатом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При цьому суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не ухилявся від явки у судове засідання, на перший виклик суду з`явився у судове засідання, однак не є фахівцем у галузі права і не міг професійно захищати свої права.

Крім того, отримавши заяву 30 вересня 2021 року, суд не розглянув її протягом 72 годин, як того вимагають положення ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України, а відтак не був позбавлений можливості відкласти судове засідання на розумний строк для надання заявнику можливості отримати правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим доказам, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Линник Людмили Святославівни задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк