Провадження № 22-ц/811/1782/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П., суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

позивача ОСОБА_1 ;

адвоката Оприска М.В. представника Львівської державної

лісовпорядної експедиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника Львівської державної лісовпорядної експедиції, на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської державної лісовпорядної експедиції, у кінцевій редакції позовних вимог якого просив суд стягнути зі згаданого відповідача на його користь 38 023 грн. 94 коп. невиплачених при його звільненні з роботи, які входять до складових заробітної плати, а саме:

-8 791 грн. 45 коп. підвищення посадових окладів на 1% за кожних п`ять років відпрацьованих на підприємстві за період з 17.03.2009 року по квітень 2014 року;

-2 579 грн. 11 коп. підвищення посадових окладів на 2% за відповідність спеціальності займаній посаді за період з 17.03.2009 року по квітень 2014 року;

-2 217 грн. 43 коп. доплати за вислугу років у зв`язку з підвищенням посадових окладів на 1% за кожні п`ять років відпрацьованих на підприємстві та 2% за відповідність спеціальності займаній посаді за період з 17.03.2009 року по квітень 2014 року;

-4 305 грн. 36 коп. доплати за особливий характер праці (складність, напруженість в роботі) згідно галузевих та колективних угод 12 % з врахуванням підвищення посадових окладів на 1% за кожні п`ять років відпрацьованих на підприємстві та 2% за відповідність спеціальності займаній посаді за період з грудня 2007 року по липень 2014 року (включно);

-20 130 грн. 59 коп. суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з грудня 2007 року по червень 2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач з 1975 року працював у Львівській державній лісовпорядній екпсредиції і 07.06.2017 року був звільнений з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працювати за зміненими умовами праці. Зазначалося, що в день звільнення 07.06.2017 року з вини відповідача позивачу не було виплачено належних при звільненні сум, зокрема - заробітної плати згідно умов колективної угоди станом на 2009 рік.

Також зазначалося, що за результатами інспекційного відвідування експедиції інспектором територіальної державної інспекції праці у Львівській області були виявлені порушення законодавства про працю, про що складено Акт та винесено припис начальнику підприємства на усунення в місячний термін виявлених порушень, який в адміністративному порядку оскаржено не було та вимоги такого не виконано. Факт невиконання з боку адміністрації п.4.3.1 колективної угоди у 2009-2010 роках також підтверджено Актом по дотриманню і виконанню колективної угоди за 2009 - 2010 р.р. від 27.05.2010 року.

З метою врегулювання питання невиплачених коштів позивач 15.12.2020 року звертався із заявою до начальника експедиції, однак відповіді на таку не отримав.

Водночас зазначалося, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14.08.2019 року з Львівської лісовпорядної експедиції було стягнуто на користь позивача не виплачені при звільненні кошти, які входять до складових заробітної плати, за інший період (а.с. 1-3, 62-63).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з Львівської державної лісовпорядної експедиції на користь ОСОБА_1 38 023 грн. 94 коп. невиплачених при звільненні коштів.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 143-147).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права.

Вважає, що судом першої інстанції було застосовано норми законодавства, які не підлягали до застосування у спірних правовідносинах, а саме - положення частини 4 статті 96 КЗпП України, частини 4 статті 6 Закону України «Про оплату праці» та частини 2 статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», що (на думку апелянта) зумовлено помилковістю висновків суду щодо фактичних обставин справи, а саме: щодо наявності зі сторони відповідача порушень законодавства про оплату праці, а також законодавства про колективні договори та угоди.

Зокрема, апелянт вважає, що суд безпідставно стягнув з відповідача збільшення розміру посадового окладу позивача на 1 % за кожні відпрацьовані 5 років та підвищення посадового окладу за відповідність спеціальності займаній посаді - на 2 % за погодженням з атестаційною комісією, оскільки посадові оклади за відповідний період збільшувалися у більшому розмірі і рішення атестаційної комісії насправді було відсутнім.

Вважає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що ОСОБА_1 за відповідний період не працював за персональним комп`ютером або з комп`ютерною технікою більше 4 годин в день, а тому вважає, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування позивачу надбавки за складність праці (а.с. 168-169).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення працівника з роботи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України позивачу при звільненні з роботи не були виплачені належні йому суми заробітної плати і стягнув їх із Львівської державної лісовпорядної експедиції, а саме: підвищення посадових окладів на 1 % за кожних п`ять років відпрацьованих на підприємстві за період з 17.03.2009 року по квітень 2014 року в сумі 8791,45 грн.; підвищення посадових окладів на 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з 17.03.2009 року по квітень 2014 року в сумі 2579,11 грн.; доплату за вислугу років у зв`язку з підвищенням посадових окладів на 1 % за кожні п`ять років відпрацьованих на підприємстві та 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з 17.03.2009 року по квітень 2014 року в сумі 2217,43 грн.; доплати за особливий характер праці (складність, напруженість в роботі) згідно галузевих та колективних угод - 12 % з врахуванням підвищення посадових окладів на 1 % за кожні п`ять років відпрацьованих на підприємстві та 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з грудня 2007 року по липень 2014 року (включно) в сумі 4305,36 грн.; суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з грудня 2007 року по червень 2020 року у сумі 20130,59 грн.

Зазначених висновків Галицький районний суд м. Львова дійшов на основі листа-відповіді заступника начальника Головного управління держпраці у Львівській області Стецька А. № 4849/3/15-04 від 25.05.2018 року за результатами інспекційного відвідування експедиції інспектором Головного управління держпраці у Львівській області, в ході якого були виявленими порушення законодавства про працю (а.с. 82-85), та подання правового інспектора праці за результатами перевірки відділом правової допомоги апарату Об`єднання профспілок Львівщини керівнику експедиції про усунення виявлених порушень ОПЛ N К-32 від 04.06.2018 року (а.с. 86).

Однак, колегія суддів вважає, що наведені висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Так, із відповіді заступника начальника Головного управління держпраці у Львівській області Стецька А. № 4849/3/15-04 від 25.05.2018 року вбачається (та не заперечується сторонами), що перевірка ГУ Держпраці проводилася на предмет дотримання Колективної угоди експедиції на 2014 - 2015 р.р. та нею встановлено порушення законодавства саме за період з 2014 по 2017 роки. Те ж стосується і подання правового інспектора праці ОПЛ N К-32 від 04.06.2018 року.

В той же час, суд першої інстанції на основі цих документів дійшов висновку про порушення законодавства про оплату праці відносно позивача за період з грудня 2007 року по квітень-липень 2014 року.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що наявність порушень законодавства про оплату праці за період з 2007 по 2014 роки не може базуватися на результатах перевірки відповідача за період з 2014 по 2017 рік, а відтак висновки суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованими.

В цьому контексті не можуть прийматися до уваги і посилання позивача та суду першої інстанції на ту обставину, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2019 року у справі № 461/5903/18 стягнуто на користь ОСОБА_1 з Львівської державної лісовпорядної експедиції не виплачені при звільненні кошти, які входять до складових заробітної плати, оскільки у вказаній справі предмет спору стосувався виплат за інші періоди, підставою яких були інші колективна та галузева угоди.

Інших доказів, якими б беззаперечно підтверджувався факт невиплати позивачу при його звільненні складових заробітної плати, останнім до суду подано не було і матеріали справи таких не містять.

Натомість, представником відповідача подано суду Акт ревізії Держфінінспекції України від 22.06.2016 року № 07-26/11. У п. 8 цього Акту «Щодо встановлення посадових окладів враховуючи стаж, рівень освіти, спеціальність» Держфінінспекцією проаналізовано заяву ОСОБА_1 про порушення Львівською державною лісовпорядною експедицією законодавства про оплату праці та про колективні договори (зокрема, п. 4.3.1 Колективної угоди та п. 5.7 Галузевої угоди, на які покликається позивач). Жодних порушень законодавства в цій частині Держфінінспекцією встановлено не було.

Твердження позивача про те, що у вищезгаданому Акті ревізії не розглянуто питання правильності підвищення посадових окладів на підставі Колективних угод, а лише відображено короткий зміст письмових пояснень інженера по ОПІН експедиції та начальника партії, не можуть прийматися до уваги, оскільки такі суперечать змісту цього Акту ревізії. Так, згідно з п. 35 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550, акт ревізії містить, зокрема, констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, а також висновок про наявність або відсутність порушень законодавства. Виявлені допущені об`єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов`язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб. У згаданому п. 8 Акту ревізії детально проаналізовано питання правильності встановлення посадових окладів з урахуванням п. 4.3.1 Колективної угоди та п. 5.7 Галузевої угоди та порушень законодавства при цьому не виявлено.

У письмових поясненнях, поданих до апеляційного суду 28.12.2021 року, ОСОБА_1 підтверджується та обставина, що з 2009 року у Львівській державній лісовпорядній експедиції підвищувалися посадові оклади на підставі Колективної угоди за 2009 рік. Твердження позивача про те, що таке підвищення не має відношення до зазначених ним положень цієї ж Колективної угоди, є голослівним та не підтверджено доказами.

Колегія суддів також бере до уваги те, що сторонами у судовому засіданні визнано ту обставину, що за період з 2007 року по 2014 рік у Львівській державній лісовпорядній експедиції не було сформовано атестаційних комісій та не проводилася перевірка відповідності працівників займаним посадам в інший спосіб, що також виключає можливість підвищення посадового окладу на 2 відсотки за відповідність займаній посаді, а відтак розрахунки позивача щодо невиплачених йому складових заробітної плати за період 2007-2014 років є необґрунтованими, а тому також до уваги прийматися не можуть.

Оскільки вимога позивача про стягнення на його користь суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з грудня 2007 року по червень 2020 року у сумі 20 130 грн. 59 коп. є похідною від вимог про стягнення невиплачених при звільненні складових частин заробітної плати, то і ця позовна вимога до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір в частині вимоги про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також вимоги про стягнення невиплачених при звільненні складових частин заробітної плати, суд апеляційної інстанції також враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо того, які обставини слід брати до уваги, вирішуючи питання про розмір відшкодування за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, до яких віднесено: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Незважаючи на те, що позивачем заявлено вимогу не про відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, а про компенсацію за несвоєчасну виплату складових заробітної плати, системно аналізуючи положення ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положення КЗпП України та вищезгадані висновки Верховного Суду, у даній справі суд враховує те, що позивачем подано позов у даній справі лише у грудні 2019 році, хоча спірні правовідносини мали місце у 2007-2014 роках, відсутність прострочення щодо виплати нарахованої заробітної плати при звільненні, природу спірних складових заробітної плати, які просить стягнути позивач (ненараховані надбавки та збільшення посадового окладу), спірність майнових втрат позивача внаслідок поведінки позивача, неодноразові звернення ОСОБА_1 з позовами до Львівської державної лісовпорядної експедиції з позовами про стягнення складових заробітної плати та компенсацій за різні періоди (справи №№ 461/5903/18, 466/4593/19, 466/10593/19, 461/6093/20, 466/4141/20, 461/3368/21, 461/3821/21). В той же час, недобросовісне здійснення позивачем своїх прав та зловживання ними на шкоду іншій особі (в даному випадку - Львівській державній лісовпорядній експедиції) є самостійними підставами (у відповідності до частини 3 статті 13 та частини 3 статті 16 ЦК України) для відмови у задоволенні позовних вимог.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та за порушення норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплачених (по версії позивача) при звільненні останнього з роботи підвищень та доплат до заробітної плати за період з грудня 2007 року по липень 2014 року на загальну суму 38 023 грн. 94 коп.

Таким чином, ціна позову у цій справі складає 38 023 грн. 94 коп., яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн. х 100 = 248 100, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 38 023 грн. 94 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника Львівської державної лісовпорядної експедиції, задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Львівської державної лісовпорядної експедиції.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 26 липня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.