Номер провадження 2/754/1365/22
Справа №754/1506/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 . Вона неодноразово зверталась до відповідачів з приводу вселення до квартири, однак відповідачі чинять їй перешкоди. Позивач приходить до квартири, але двері ніхто не відчиняє, не дають зайти до помешкання. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить вселити її до квартири АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів та осіб, які їх представляють, не чинити перешкоди у вселенні та проживанні, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позов та просила його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідачки у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначили, що частка позивача є незначною, становить лише 1/9 частину. Кімнати, яка б відповідала її частці, у квартирі немає. Крім того, жодних перешкод у проживанні та користуванні квартирою відповідачі не чинять і не чинили, а тому даний позов є необґрунтованим та безпідставним. На підставі викладеного відповідач та представник відповідача просили у задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що жодних перешкод у користуванні житлом позивачу вона не чинить, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Співвласниками вказаної квартири є позивачка ОСОБА_5 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позивачка є власником 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.2017 року.

Відповідачка ОСОБА_2 є власником 2/9 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.02.2017 року та 1/3 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.07.2006 року.

Відповідачка ОСОБА_4 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.07.2006 року.

Спірна квартира складається з 3 кімнат, площею 17 кв.м., 14, 8 кв.м. та 14, 8 кв.м., загальною площею 61, 6 кв.м., жилою площею 41, 2 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2019 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні. Рішення суду набрало законної сили.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_5 просить вселити її до спірної квартири, зобов`язавши відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні житлом, зважаючи на наявність таких перешкод та неможливість користуватися квартирою.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як роз`яснено у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вказаних норм діючого законодавства позивачем не надано об`єктивних та переконливих доказів того, що відповідачами чиняться перешкоди у проживанні позивачки у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачі під час розгляду справи по суті даний факт заперечували.

Крім того, судом встановлено, що на даний час позивачка ОСОБА_5 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , де має частку у праві власності, що підтверджується витягом з реєстру. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та не заперечувався учасниками справи.

Також представник позивача під час розгляду справи стверджувала, що позивачка є людиною похилого віку, не має можливості самостійно пересуватися (без сторонньої допомоги).

На підтвердження позовних вимог стороною позивача надано Вимогу про вселення від 21.05.2019 року, відповідно до якої позивачка зверталася до відповідачки ОСОБА_2 з пропозицією узгодити дату вселення. На вказану вимогу відповідачкою ОСОБА_2 було надано відповідь від 11.11.2019 року.

При цьому з будь-якими вимогами до відповідачки ОСОБА_4 позивачка не зверталася.

Наведене вище свідчить про те, що позивачка не вчиняла будь-яких дій з приводу захисту свого права власності, зокрема, не намагалася вселитися до спірної квартири, зі скаргами чи заявами до правоохоронних органів стосовно неправомірних (на її думку) дій відповідачів не зверталася.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено факт того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні нею права власності, а тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Що стосується позовних вимог про вселення, то слід зазначити наступне.

Позивачка у своїх позовних вимогах стверджує про те, що не має можливості вселитися до спірної квартири, при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надала.

Крім того, позивачка просить вселити її до квартири АДРЕСА_1 , а відповідно до наявних правовстановлюючих документів їй належить на праві власності лише 1/9 частина вказаної квартири, що становить лише 6, 8 кв.м. від загальної площі у квартирі.

Наведене свідчить про те, що у спірній квартирі відсутня окрема кімната, що хоча б приблизно відповідала долі позивачці у праві власності на вказану квартиру.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що підстав для вселення позивачки до спірної квартири також немає, а тому у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що в їх задоволенні повинні бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 317, 319, 321, 383 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлений 26 липня 2022 року.

Суддя О.В.Лісовська