ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м.Суми

Справа №584/720/21

Номер провадження 22-ц/816/646/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сумська обласна рада,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Сумська обласна рада на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2022 року, в складі судді Шелєхової А.В., ухвалене в м. Суми, повний текст судового рішення складений 31.01.2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в червні 2021 року із позовом, і остаточно уточнивши свої вимоги у жовтні 2021 року, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену головою Сумської обласної ради ОСОБА_2 26.05.2021 року на пленарному засіданні 6 сесії Сумської обласної ради 8 скликання: «…узнать КПД іспользованія робочого времені - создавалися спеціальниє…, дєлали фотографію робочого времені. Так вот, я сдєлал фотографію рабочего времені ОСОБА_1 з сімнадцятого по двадцять перше. За п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня. Чоловік нічем не занімається. Пісьма єму поступають от голови обласної ради, а у нас проблєм і по бюджету і по Ромнам. І єслі я сіжу в цьому креслі, пока я буду сидіти - прогульщікі не будуть тут робити. Ми должни отрабативать гроші налагоплатєльщіков і робить на громади. А не ходить: узять машину і звозить, ізвініте, звозить свою «попу» по області».

Зобов`язати Сумську обласну раду спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом озвучення на найближчому пленарному засіданні сесії Сумської обласної ради, яке відбудеться після набрання рішенням в даній справі законної сили, наступного тексту спростування: « ОСОБА_1 належним чином виконував покладені на нього обов`язки голови постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва, працював на своїй посаді без прогулів».

Стягнути з Сумської обласної ради на його користь моральну шкоду в розмірі 1,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що з 15.12.2020 року по 26.05.2021 року обіймав посаду голови постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва. 26.05.2021 року під час пленарного засідання 6 сесії СОР 8 скликання розглядалося питання «Про голову постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва». Голова Сумської обласної ради ОСОБА_2 відповідаючи на запитання щодо претензій до його роботи і чому є зміна голови комісії сказав наступне: «…узнать КПД іспользованія робочого времені - создавалися спеціальниє…, дєлали фотографію робочого времені. Так вот, я сдєлал фотографію рабочего времені ОСОБА_3 з сімнадцятого по двадцять перше. За п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня. Чоловік нічем не занімається. Пісьма єму поступають от голови обласної ради, а у нас проблєм і по бюджету і по Ромнам. І єслі я сіжу в цьому креслі, пока я буду сидіти - прогульщікі не будуть тут робити. Ми должни отрабативать гроші налагоплатєльщіков і робить на громади. А не ходить: узять машину і звозить, ізвініте, звозить свою «попу» по області». Внаслідок чого вказана інформація стала відомою всім присутнім депутат, журналістам, транслювалась на телебаченні та у мережу інтернет. Стверджував, що вказана інформація є недостовірною та не відповідає дійсності.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформацію, поширену головою Сумської обласної ради ОСОБА_2 26 травня 2021 року на пленарному засіданні 6 сесії Сумської обласної ради 8 скликання: «…узнать КПД іспользованія робочого времені - создавалися спеціальниє…, дєлали фотографію робочого времені. Так вот, я сдєлал фотографію рабочего времені ОСОБА_3 з сімнадцятого по двадцять перше. За п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня. Чоловік нічем не занімається. Пісьма єму поступають от голови обласної ради, а у нас проблєм і по бюджету і по Ромнам. І єслі я сіжу в цьому креслі, пока я буду сидіти - прогульщікі не будуть тут робити. Ми должни отрабативать гроші налагоплатєльщіков і робить на громади. А не ходить: узять машину і звозить, ізвініте, звозить свою «попу» по області».

Зобов`язано Сумську обласну раду спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом озвучення на найближчому пленарному засіданні сесії Сумської обласної ради, яке відбудеться після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили, резолютивної частини вказаного рішення. Стягнуто з Сумської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 грн. 00 коп. та 1816 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. В іншій частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Сумська обласна рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції при визнанні інформації недостовірною зробив помилковий висновок та не врахував той факт, що позивач не спростував аргументи відповідача про відсутність тверджень про факти у висловлюваннях третьої особи (час, спосіб, кількість, тощо) і, що по суті в ньому викладені оціночні судження, оцінити правдивість чи правильність яких неможливо. Вказано, що позивач був головою постійної комісії та за посадою входив до складу виконавчого апарату ради, а тому третя особа, як керівник висловив свої критичні суб`єктивно-оціночні судження щодо діяльності підлеглих. Зазначено, що судом першої інстанції не врахована та обставина, що третя особа є депутатом обласної ради і висловлював свої судження під час її пленарного засідання. Також вказано, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано висновки Верховного Суду України та прецедентну судову практику ЄСПЛ, а застосовано рішення ЄСПЛ про захист публічної особи у виняткових випадках, при цьому не обґрунтовано в чому саме виражається винятковість випадку позивача та необхідність такого ґрунтовного захисту. Стверджується, що судом необґрунтовано задоволено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивачем не підтверджено факту порушення його прав та не надано доказів, що діями відповідача та третьої особи йому завдано моральну шкоду, зокрема моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не надано доказів протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, не встановлено причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні. Суд першої інстанції при винесенні судового рішення упереджено взяв до уваги лише аргументи позивача та свідка, який є зацікавленою особою у вирішенні справи, та не врахував доводів відповідача та третьої особи, норм матеріального права та сталої практики Верховного Суду України і ЄСПЛ, а також зазначив жодних обґрунтованих причин їх відхилення. Зазначено, що враховуючи недоведеність позивачем порушення своїх прав, відсутність доказів, що висловлювання третьої особи були саме твердження про факти, а не оціночними судженнями та його суб`єктивною критичною оцінкою, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. Пояснили, що переобрання голови постійної комісії облради, яку займав позивач, відбулось за рішенням депутатів облради, а висловлення голови облради є критичними судженнями роботи працівника його керівником.

Позивач і третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилася, явку свого представника не забезпечили. Відзив на апеляційну скаргу не подали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються про те, що ОСОБА_1 з 15.12.2020 року по 26.05.2021 року обіймав посаду голови постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва, про що є запис в його трудові й книжці. (а.с. 12).

26.05.2021 року під час пленарного засідання 6 сесії СОР 8 скликання розглядалося питання «Про голову постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва» (а.с. 13).

На цьому пленарному засіданні сесії облради голова Сумської обласної ради ОСОБА_2 , відповідаючи на запитання щодо претензій до роботи голови вказаної комісії, сказав наступне: «…узнать КПД іспользованія робочого времені - создавалися спеціальниє…, дєлали фотографію робочого времені. Так вот, я сдєлал фотографію рабочего времені Южакова з сімнадцятого по двадцять перше. За п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня. Чоловік нічем не занімається. Пісьма єму поступають от голови обласної ради, а у нас проблєм і по бюджету і по Ромнам. І єслі я сіжу в цьому креслі, пока я буду сидіти - прогульщікі не будуть тут робити. Ми должни отрабативать гроші налагоплатєльщіков і робить на громади. А не ходить: узять машину і звозить, ізвініте, звозить свою «попу» по області».

Вказана обставина підтверджується текстом аудіозапису пленарного засідання, дослідженого судом, та не заперечується сторонами у справі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що на пленарному засіданні до порядку денного було винесено питання про голову постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва. На її запитання про зауваження ОСОБА_2 до роботи ОСОБА_1 , він пояснив, що здійснив хронометраж діяльності позивача. Зазначив, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, назвав його прогульником. На позивача негативно вплинуло необґрунтоване звинувачення.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що поширення про нього неправдивої інформації принижує його честь, гідність і ділову репутацію, оскільки були порушені його життєві зв`язки через витрачання часу на безпідставні виправдовування перед своїми колегами, друзями та знайомими.

Як визначено у частинах 1-14 ст. 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради та її виконавчого комітету. Постійні комісії обираються радою на строк її повноважень у складі голови і членів комісії. Всі інші питання структури комісії вирішуються відповідною комісією. До складу постійних комісій не можуть бути обрані сільський, селищний, міський голова, секретар сільської, селищної, міської ради, голова районної у місті (у разі її створення), районної, обласної ради, їх заступники. Постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями. Постійні комісії попередньо розглядають кандидатури осіб, які пропонуються для обрання, затвердження, призначення або погодження відповідною радою, готують висновки з цих питань. Постійні комісії за дорученням ради, голови, відповідно заступника голови районної у місті, районної ради чи першого заступника, заступника голови обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради або за власною ініціативою вивчають діяльність підзвітних і підконтрольних раді та виконавчому комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради органів, а також з питань, віднесених до відання ради, місцевих державних адміністрацій, підприємств, установ та організацій, їх філіалів і відділень незалежно від форм власності та їх посадових осіб, подають за результатами перевірки рекомендації на розгляд їх керівників, а в необхідних випадках - на розгляд ради або виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради; здійснюють контроль за виконанням рішень ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради. Постійні комісії у питаннях, які належать до їх відання, та в порядку, визначеному законом, мають право отримувати від керівників органів, підприємств, установ, організацій та їх філіалів і відділень необхідні матеріали і документи. Організація роботи постійної комісії ради покладається на голову комісії. Голова комісії скликає і веде засідання комісії, дає доручення членам комісії, представляє комісію у відносинах з іншими органами, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами, організаціями, а також громадянами, організує роботу по реалізації висновків і рекомендацій комісії. У разі відсутності голови комісії або неможливості ним виконувати свої повноваження з інших причин його функції здійснює заступник голови комісії або секретар комісії. Засідання постійної комісії скликається в міру необхідності і є правомочним, якщо в ньому бере участь не менш як половина від загального складу комісії. За результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії готують висновки і рекомендації. Висновки і рекомендації постійної комісії приймаються більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються головою комісії, а в разі його відсутності - заступником голови або секретарем комісії. Протоколи засідань комісії підписуються головою і секретарем комісії. Висновки і рекомендації постійної комісії, протоколи її засідань є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Рекомендації постійних комісій підлягають обов`язковому розгляду органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами, яким вони адресовані. Про результати розгляду і вжиті заходи повинно бути повідомлено комісіям у встановлений ними строк. Постійна комісія для вивчення питань, розробки проектів рішень ради може створювати підготовчі комісії і робочі групи з залученням представників громадськості, вчених і спеціалістів. Питання, які належать до відання кількох постійних комісій, можуть за ініціативою комісій, а також за дорученням ради, її голови, відповідно заступника голови районної у місті, районної ради чи першого заступника, заступника голови обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради розглядатися постійними комісіями спільно. Висновки і рекомендації, прийняті постійними комісіями на їх спільних засіданнях, підписуються головами відповідних постійних комісій. Депутати працюють у постійних комісіях на громадських засадах. За рішенням обласних рад голови постійних комісій з питань бюджету можуть працювати в раді на постійній основі. Постійні комісії є підзвітними раді та відповідальними перед нею.

Пунктом 2 ч.1 ст. 36 КЗпП визначено підстави припинення трудового договору - закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, позивач у зв`язку із обранням на посаду голови постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва Сумської обласної ради, фактично з 11.12.2020 по 26.05.2021 перебував у трудових відносинах з обласною радою, які припинилися на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП через закінчення строку у зв`язку із переобранням на цю посаду іншого депутата. Представлені позивачем табеля виходу на роботу керівників Сумської облради за грудень 2020 по травень 2021 року також не відображають відсутність його у робочі дні на роботі через прогул без поважних причин (а.с.115-120).

Ці дані не були спростовані в суді апеляційного суду представниками відповідача.

Отже, поширена інформація щодо перебування позивача на роботі, а саме, «з сімнадцятого по двадцять перше, за п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня» є поширенням 26.05.2022 інформації серед присутніх на засіданні сесії облради щодо виконання позивачем не тільки депутатських повноважень, а також дотримання позивачем як працівником цього органу місцевого самоврядування трудової дисципліни.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ст. 16 цього Кодексу передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та наведені способами захисту цивільних прав та інтересів, серед яких: припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, наведені норми матеріального права закріпили право кожної особи судового захисту порушеного немайнового права і інтересу у спосіб визначений законом чи іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

За приписами ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, ім`я (найменування), авторство, свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

В ст. 297 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

За ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року (далі ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року), поміж іншим, роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Статтею 276 ЦК України передбачено, що орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

В статті 277 ЦК України, поміж іншим, встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Статтею 280 ЦК України встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

В пункті 3 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ч.ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Частинами 1, 2 ст. 200 ЦК України встановлено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Аналогічні приписи закріплені у ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992 року.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п. 19 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року).

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992 року, - ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, оціночні судження допускають широке коло значень, які залежать від рівня знань та здатності особи до аналізу інформації, на відміну від фактів, які розуміються чітко, однозначно і не вимагають додаткових пояснень.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Відповідно до п. 15 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

ЄСПЛ у п. 41 рішення по справі «Сірик проти України» від 30.06.2011 року відзначив, що «…Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов`язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland), заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи».

В пункті 21 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Пунктами 24, 25 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що суд, ухвалюючи рішення про спростування поширеної недостовірної інформації, у рішенні за необхідності може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

В п. 27 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року, поміж іншим, роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (далі ППВСУ № 4 від 31.03.1995 року).

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду, що незважаючи, що позивач є публічною особою як депутат обласної ради, на вказаному пленарному засіданні облради обговорювалися питання його переобрання з посади голови постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва, іншою особою з числа депутатів облради. Як пояснили представники облради в апеляційному суді, таке переобрання відбулось за рішенням депутатів. Проте, під час такого обговорення було озвучена недостовірна інформації щодо порушення з боку позивача трудової дисципліни внаслідок відсутності на роботі повний робочий час протягом 5 днів з 17 по 21 «він на роботі був два с половиною дні» та невиконання своїх службових обов`язків «чоловік нічим не занімається …. прогульщіки не будуть тут робити», оскільки така інформація стосується позивача як працівника облради.

Обираючи спосіб захисту позивач просив не тільки спростувати недостовірну інформацію, озвучену головою облради на пленарному засіданні облради, а також визнати цю інформацію недостовірною, оскільки відповідач заперечує, бо вважає це не поширенням інформації, а публічним висловленням критичного судження депутата ОСОБА_2 і в силу частини 4 ст.30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради не несе відповідальності за виступи на засіданнях ради та її органів, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

Проте, в судовому засіданні представники облради визнали, що під час озвучення недостовірної інформації на пленарному засіданні Сумської обласної ради, депутат Федорченко В.М. діяв як її голова, а цей факт дає підстави визнати, що заявлений позов обґрунтовано пред`явлено до юридичної особи, якою виступає Сумська обласна рада.

У пункті 3 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Отже, озвучена інформація є недостовірною, бо фактичне припинення позивачем трудових відносин з облрадою сталося у зв`язку із припиненням повноважень, п.2 ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з підстав п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП, що доводиться записом за №51 у його трудовій книжці.

Заперечуючи проти позову з боку Сумської обласної ради суду не були надані докази, які б спростували зазначені підстави його звільнення та вказували про вчинення останнім прогулу без поважних причин, а поширена інформація є тільки критичним судженням голови облради, як керівника установи.

Суд першої інстанції правильно визнав озвучену інформації недостовірною, а не оціночними судженнями посадової особи, оскільки в ній наведені відомості щодо відсутності позивача на роботі, які порочать його як фізичну особу, принижують його честь і гідність громадянина в думці окремих громадян з точки зору додержання законів про працю, тобто містить відомості про фактичні обставини, відбуття яких в суді не було доведено відповідачем.

За ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2, ч.3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За ст. 1174 цього Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

В п. 3 ППВСУ № 4 від 31.03.1995 року, поміж іншим, роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (абз. 2, 3 п. 5 ППВСУ № 4 від 31.03.1995 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначив, що, з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ в справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (абз. 1 п. 9 ППВСУ № 4 від 31.03.1995 року).

Судом першої інстанції встановлено, що оспорювана позивачем інформація поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 третьою особою ОСОБА_2 , посадовою особою відповідача, при виконанні своїх посадових обов`язків, під час пленарного засідання 6 сесії Сумської обласної ради 8 скликання при розгляді питання «Про голову постійної комісії обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва», де, відповідаючи на питання, задане голові Сумської обласної ради щодо претензій до роботи позивача і чому є зміна голови комісії, ОСОБА_2 сказав наступне: «…узнать КПД іспользованія робочого времені - создавалися спеціальниє…, дєлали фотографію робочого времені. Так вот, я сдєлал фотографію рабочего времені ОСОБА_3 з сімнадцятого по двадцять перше. За п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня. Чоловік нічем не занімається. Пісьма єму поступають от голови обласної ради, а у нас проблєм і по бюджету і по Ромнам. І єслі я сіжу в цьому креслі, пока я буду сидіти - прогульщікі не будуть тут робити. Ми должни отрабативать гроші налагоплатєльщіков і робить на громади. А не ходить: узять машину і звозить, ізвініте, звозить свою «попу» по області». При цьому, судом першої інстанції зазначено, що ці обставини сторони у справі не заперечують, а вказані висловлювання являються твердженням, оскільки розуміються чітко, однозначно і не вимагають додаткових пояснень, їх можна перевірити на відповідність їх дійсності.

Також, суд першої інстанції вважав, що спростування недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_2 , повинно здійснюватися у спосіб її поширення, - шляхом озвучення на найближчому пленарному засіданні сесії Сумської обласної ради, яке відбудеться після набрання рішенням у справі законної сили, резолютивної частини судового рішення у цій справі.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про спростування недостовірної інформації в спосіб, який він просить, суд першої інстанції зазначив, що спростування недостовірної інформації шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення буде достатнім та ефективним способом захисту немайнових прав позивача, оскільки питання щодо якості виконання позивачем своїх обов`язків не було предметом розгляду справи.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок поширення ОСОБА_2 стосовно позивача недостовірної інформації, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, останній відчув душевні страждання, тривалий період переживання через поширення недостовірної інформації, необхідність її правового спростування, стали причиною накопичення психоемоційної напруги, у зв`язку з чим порушився його звичайний спосіб життя, отже позивачу завдано моральну шкоду, і присудив компенсацію в заявленому позивачем розмірі, що становить 1,00 грн.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками місцевого суду, оскільки із встановлених обставин вбачається, що особисте немайнове право позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації порушене, внаслідок поширення третьою особою відносно позивача інформації, яка не відповідає дійсності, під час пленарного засідання 6 сесії Сумської обласної ради 8 скликання, і підлягає захисту, шляхом визнання такої інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визнанні інформації недостовірною зробив помилковий висновок та не врахував той факт, що позивач не спростував аргументи відповідача про відсутність тверджень про факти у висловлюваннях третьої особи (час, спосіб, кількість, тощо) і, що по суті в ньому викладені оціночні судження, оцінити правдивість чи правильність яких неможливо, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме копіями табелів виходу на роботу керівників Сумської обласної ради з грудня 2020 року по травень 2021 року (а.с. 115-120), з яких вбачаєтеся, що позивач ОСОБА_1 обіймаючи посаду голови постійної комісії Сумської обласної ради з питань бюджету, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, міжнародного та міжрегіонального співробітництва, з 15.12.2020 року по 26.05.2021 року, прогулів не вчиняв. Тобто, вислів ОСОБА_2 про наступне: «…узнать КПД іспользованія робочого времені - создавалися спеціальниє…, дєлали фотографію робочого времені. Так вот, я сдєлал фотографію рабочего времені ОСОБА_3 з сімнадцятого по двадцять перше. За п`ять днєй він на роботі був два с половіной дня. Чоловік нічем не занімається. Пісьма єму поступають от голови обласної ради, а у нас проблєм і по бюджету і по Ромнам. І єслі я сіжу в цьому креслі, пока я буду сидіти - прогульщікі не будуть тут робити. Ми должни отрабативать гроші налагоплатєльщіков і робить на громади. А не ходить: узять машину і звозить, ізвініте, звозить свою «попу» по області» містить чіткі твердження про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, оскільки, по-перше, в період з 17-го по 21-е число будь-якого місяця роботи позивача на посаді в облраді, інформація про прогули не фіксувалася, а тому така інформація за своїми стилістичними ознаками не може вважатись оціночними судженнями. Зазначена інформація є негативною та такою, що не відповідає дійсності і принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки нею стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства, - порушення робітником трудової дисципліни, що спростовується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що поширена третьою особою відносно позивача інформація є критичним суб`єктивно-оціночним судження керівника щодо діяльності підлеглих, а також те, що третя особа є депутатом обласної ради і висловлював свої судження під час її пленарного засідання, колегія суддів вважає беззмістовними, оскільки: по-перше, не спростовує факту розповсюдження недостовірної негативної інформації, не є критичним судженням керівника відносно результатів роботи підлеглого робітника, а є твердженням про факти відсутності на роботі; по-друге, сформульований третьою особою вислів не стосується оцінки політичної чи громадської діяльності позивача, як депутата обласної ради.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Сумської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 липня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина