РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Капустинської Г.О.,

за участю представників позивача Свинарчук А.С., ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Богунського районного суду м. Житомира у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Поліського національного університету, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство освіти та науки України про визнання права на приватизацію, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Богунського районного суду м. Житомира перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Поліського національного університету, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство освіти та науки України про визнання права на приватизацію. В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказав, що він, ОСОБА_3 , 03 березня 2003 р. був призначений на посаду професора кафедри економіки АПК Державного агроекологічного університету, згідно укладеного контракту терміном до 03.03.2004 р. У 2004 р. та у всіх послідуючих роках термін роботи з ним продовжено. 03 квітня 2003 р. Державний агроекологічний університет в особі проректора з соціально-економічних питань ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 . Розпорядженням Житомирського міського голови № 112 від 19.02.2016 р. вулиця Котовського була перейменована на вулицю Михайла Грушевського.03 квітня 2003 р. Державний агроекологічний університет в особі ректора ОСОБА_5 уклав з ним, ОСОБА_3 як професором кафедри економіки АПК, договір найму житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 на строк десять років, за умови перебування співробітника у трудових відносинах з університетом. Відповідно до умов вказаного вище договору, після закінчення десятирічного терміну дії даного договору житло передається співробітнику у прядку передбаченому діючим законодавством, а вразі його смерті до завершення дії договору відомче житло передається у довічне користування сім`ї померлого співробітника за окремим рішенням ректорату або вченої ради (п.7.3. Договору).

Вказаний договір з моменту його укладення і по час направлення позову до суду не визнавався не дійсним та ні ким не оскаржувався, а він та члени його сім`ї більше десяти років добросовісно користуються вказаним житлом, вчасно сплачують житлово- комунальні платежі.

Рішенням вченої ради Житомирського національного агроекологічного університету від 24 квітня 2013 р. та 24 травня 2017 р. надано згоду на передачу у власність ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

На його неодноразові звернення до Житомирського національного агроекологічного університету, щодо виконання умов договору в частині передачі йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 у власність, залишались без задоволення, а тому він змушений звернутись за захистом своїх прав в порядку судового провадження.

Просив визнати за ним, ОСОБА_3 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати Поліський національний університет здійснити розгляд заяви про оформлення передачі квартири АДРЕСА_2 у приватну власність.(а. с. 1-6).

20 травня 2022 р. ОСОБА_3 направив до суду заяву про уточнення позовних вимог та просить суд визнати за ним, ОСОБА_3 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати Поліський національний університет здійснити розгляд заяви про оформлення передачі квартири АДРЕСА_2 у приватну власність. (а. с. 97-104).

В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволені позовних вимог, обгрунтовуючи їх наданими суду доказами.

Представник відповідача направила до суду відзив (а. с. 51-57) в якому вказала, що пунктом 7.3 Договору визначено, що: «…Після закінчення десятирічного терміну дії даного Договору житло передається співробітнику у порядку передбаченому діючим законодавством...».

Зазначене у позові майно (квартира) знаходиться на балансі університету як відомче житло та передане відповідачу в оперативне управління.

Майно, яке перебуває у оперативному управлінні університету, - є державним. Житловий фонд також є державною власністю, так як придбаний за державні кошти. Набуття права на нерухомість може відбутися лише у спосіб і на умовах визначених чинним законодавством, а саме: придбання за договором купівлі - продажу; у спосіб укладання договору дарування; набуття за договором міни; успадкування; набуття у процесі приватизації.

Як висновок, представник заперечувала щодо задоволення позовних вимог та свою позицію підтримувала під час судового засідання.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство освіти та науки України направило до суду пояснення зі змісту яких заперечувала проти задоволення позовних вимог. (а. с. 81-84, 88-92).

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_2 з 26.08.2003 р. (а. с. 13-14).

Згідно трудової книжки на ім`я ОСОБА_3 , він 03 березня 2003 р. був призначений на посаду професора кафедри економіки АПК Державного агроекологічного університету, згідно укладеного контракту терміном до 03.03.2004 р. У 2004 р. та у всіх послідуючих роках термін роботи з ним продовжено. (а. с. 15-17).

03 квітня 2003 р. Державний агроекологічний університет в особі проректора з соціально-економічних питань ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 7-8).

03 квітня 2003 р. Державний агроекологічний університет в особі ректора ОСОБА_5 уклав з ним, ОСОБА_3 як професором кафедри економіки АПК, договір найму житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 на строк десять років, за умови перебування співробітника у трудових відносинах з університетом. Відповідно до умов вказаного вище договору, після закінчення десятирічного терміну дії даного договору житло передається співробітнику у прядку передбаченому діючим законодавством, а вразі його смерті до завершення дії договору відомче житло передається у довічне користування сім`ї померлого співробітника за окремим рішенням ректорату або вченої ради (п.7.3. Договору).

Вказаний договір з моменту його укладення і по час направлення позову до суду не визнавався не дійсним та ні ким не оскаржувався, а він та члени його сім`ї більше десяти років добросовісно користуються вказаним житлом, вчасно сплачують житлово- комунальні платежі. (а. с. 9-10).

Рішенням вченої ради Житомирського національного агроекологічного університету від 24 квітня 2013 р. та 24 травня 2017 р. надано згоду на передачу у власність ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 11-12).

Неодноразові звернення до Житомирського національного агроекологічного університету щодо виконання умов договору в частині передачі спірної квартири у власність ОСОБА_3 залишились без задоволення, а тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав у судовому порядку.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 травня 2018 р. позовні вимоги Ходаківського 6.1, задоволено.Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .Задовольняючи позовні вимоги, Богунський районний суд м. Житомира, посилаючись на положення ст. 626 ЦК України, виходив із того, що позивав добросовісно виконував умови укладеного з відповідачем договору (перебував у трудових правовідносинах), однак останній відмовляєтьсявиконати умови договору зі своєї сторони, а саме: передати позивачу у власність квартиру.Таким чином, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визнання за ним права власності на зазначену квартиру як належний спосіб захисту його прав.

Поліський національний університет не погодився з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 травня 2018 р. та звернувся до Житомирського апеляційного суду про скасування вказаного рішення. Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 листопада 2018 р. рішення Богунського районного суду м. Житомира від 31 травня 2018 р. скасовано та ухвалено нове судове рішення.Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Житомирського національного агроекологічного університету, третя особа - Міністерство освіти та науки України, про визнання права власності на нерухоме майно.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що умовами договором найму відомчого житла не передбачено, що відповідач передає житло по закінченню терміну користування у власність, а лише зазначено, що житло передається співробітнику у порядку, передбаченому діючим законодавством.

Одним із таких способів є приватизація житла.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_3 та члени його сімї зверталися до Житомирського національного агроекологічного університету як до органу приватизації про передачу їм у власність спірної квартири на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що Житомирський національний агроекологічний університет є органом приватизації в розумінні статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Факт проживання позивача в спірній квартирі протягом 10 років та користування нею не є належною та достатньою правою підставою для визнання за ним права власності на це житло.

Не погодившись з Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 листопада 2018 р. ОСОБА_3 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 22 липня 2020 р. касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постанову Житомирського апеляційного суду від 06 листопада 2018 р. залишено без змін. (а. с. 18-23).

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень(підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово- паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

З цього приводу суд звертає увагу, що квартира АДРЕСА_2 , яка була придбана у громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 03 квітня 2003 р. Державним агроекологічним університетом в особі проректора з соціально-економічних питань Обиход А.І., належала останнім на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду 09 червня 1997 р. за № 23261, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній іевентарізації за № 12883. Адміністративно вул. Михайла Грушевського у м. Житомирі розташована серед м. Житомира і не знаходиться на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово- паркового мистецтва, історико-культурних заповідників.(а. с. 7-8).

Згідно зі статтею 8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до вимог статей 1,3,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Згідно з пунктом 18 Положення, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації

Зокрема, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Отже, з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири.

З аналізу постанов Житомирського апеляційного суду та постанови Верховного Суду свдчить, щопозовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно з підстав, наведених у позові ОСОБА_3 до Поліського національного університету є необґрунтованими та передчасними, а відмова у задоволенні позову не позбавляє особу права на передачу у власність спірної квартири в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який розповсюджується на спірні правовідносини, в тому числі, що випливають із цивільно-правових угод.

Суд вважає, що позов підлягає задоволенню зокрема з того, що відповідачем не були надані докази на підтвердження того, що в даній квартирі проживали студенти, чи проводились освітні, соціальні та будь-які інші заходи пов`язанні з освітньою діяльністю, тобто докази, які підтвердили б використання даної квартири для досягнення мети встановленої законом, а тому квартира підпадає під норми чинного законодавства щодо приватизації та передачі її з державної власності у комунальну.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3 ст. 80 Закону України «Про освіту» зазначено, що основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, встановлених законом.

Вищезгадана квартира не є частиною учнівського/студентського гуртожитку та не є частиною цілісного майнового комплексу (закладу освіти), а є окремим об`єктом нерухомого майна та об`єктом приватизації - відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Частина 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» передбачає, що крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: заклади освіти, що фінансуються з державного бюджету; державні заклади освіти, у тому числі приміщення, в яких розміщуються державні заклади освіти.

Стаття 1 Закону України «Про освіту» дає чітке визначення закладу освіти - це юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору відповідно до Закону України «Про освіту».

За викладених обставин та правового регулювання, суд враховує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження проживання в квартирі студентів, чи проведення освітніх, соціальних та будь-яких інших заходів, пов`язаних з освітньою діяльністю.

Правове обґрунтування рішення суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 345 ЦК Українизакріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 р. N 2482-ХН «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до вимог ст.ст. 509, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 626 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факти, встановлені зазначеним судовим рішенням, доказуванню не підлягають.

Статтями 15, 16 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСРвизначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Однією із основних засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1, 3 ст. 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як передбачено частинами 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач планує понести у зв`язку з розглядом справи становить 7 500,00 грн.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що в ході розгляду справи адвокат Свинарчук А.С. брав участь в судових засіданнях 24.11.2021 р., 21.12.2021 р., 27.01.2022 р., 10.03.2022 р., 20.05.2022 р. 23.06.2022 р. готував процесуальні документи в інтересах позивача.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним обставинам, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України, не спростовний стороною позивача, за таких обставин, наявна підстава для стягнення з позивача на користь відповідача 7 500,00 грн. витрат на правничу допомогу та стягнення судового збору у сумі 1 831 грн.

З урахуванням встановленого судом, керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про приватизацію державного та комунального майна», «Про освіту», ст. ст. 11, 316, 317, 334, 509, 526, 626, 627 ЦК України, ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Поліського національного університету про визнання права на приватизацію, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Поліський національний університет здійснити розгляд заяви про оформлення передачі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність.

Стягнути Поліський національний університет () на користь ОСОБА_3 7 500 (сім тисяч п`ятсот грн.) 00 коп. в порядку відшкодування послуг на професійну допомогу.

Стягнути Поліський національний університет на користь ОСОБА_3 1 831 (одну тисячу вісімсот тридцять одну грн.) 00 коп. в порядку відшкодування суми сплати судового збору.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі і не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП № НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачі: Поліський національний університет, , місце знаходження: м. Житомир, Старий бульвар, 7, 10008.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г.Перекупка