Провадження № 22-ц/802/638/22 Категорія: 84 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Оляніцької Оксани Вікторівни, Виконавчого комітету Луцької міської ради в особі Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради, про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування, його службових осіб та скасування рішення державного реєстратора, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 14.06.2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Онищук І. П. було зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на новостворений об`єкт нерухомості житловий будинок загальною площею 334,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 01.

Позивач ОСОБА_3 вказує, що в подальшому ОСОБА_4 відчужив на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2016 року вказаний об`єкт нерухомості на її користь та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.07.2016 року, індексний номер 30559457, приватний нотаріус Шкльода Я. А. зареєструвала за нею право власності на зазначений житловий будинок.

У подальшому, як їй стало відомо, 11.01.2018 року державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради Оляніцька О. В. скасувала запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо її права власності і вказаний житловий будинок став належати ОСОБА_4 . При цьому державний реєстратор не взяла до уваги те, що судовими рішеннями в інших справах (№ 161/7817/16-ц, № 161/9138/16-ц, № 803/1264/17) було накладено арешт на вказане нерухоме майно, підтверджено підстави виникнення в неї права власності, а також визнано правомірність та добросовісність набуття нею цього права. На її заяву про скасування рішення державного реєстратора Оляніцької О.В. та внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно начальник відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради листом ОСОБА_5 від 16.03.2018 року № 35-6/451 повідомила про неможливість виконати такі її вимоги.

Таким чином, ОСОБА_3 вважає, що державним реєстратором порушено приписи ст. 19 Конституції України, порядок скасування державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомого майна, не вчинено дій щодо проведення перевірки інформації про наявну державну реєстрацію обтяжень прав на нерухоме майно, не взято до уваги п. п. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. п. 16-18, 35, 36, 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та обтяжень, затверджених постановою Кабінетів Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, помилково застосовано положення ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи викладене, позивачка, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила суд скасувати рішення Державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Оляніцької О.В. від 11.01.2018 року, індексний номер 39157891, про скасування державної реєстрації її права власності щодо об`єкту нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 334,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером 01, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не встановив усі фактичні обставини справи, надав неправильну оцінку зібраним доказам, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що прийняте державним реєстратором рішення на підставі поданої неналежною особою заяви за наявності обтяжень на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за відсутності у ОСОБА_6 правовстановлюючих документів на цей об`єкт нерухомості та рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний об`єкт нерухомого майна є незаконним.

Звертає увагу суду на те, що при вчиненні цієї реєстраційної дії державний реєстратор ОСОБА_2 свідомо проігнорувала зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Апелянт стверджує, що судом неправильно застосовано пункт 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Висновки суду про те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення реєстратора про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 не діяли обтяження на спірне майно, не відповідають дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу директор Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Також зазначає, що ні виконавчий комітет Луцької міської ради, ні Департамент державної реєстрації Луцької міської ради не мають зв`язку з оспорюваним правом власності на нерухоме майно і не можуть нести відповідальність за дії та рішення, прийняті державним реєстратором, а тому не є належними відповідачами у вказаній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просила залишити в силі рішення суду першої інстанції з огляду на його законність та обгрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки, приймаючи рішення індексний номер № 39157891 про скасування державної реєстрації права власності на об"єкт нерухомого майна та здійснюючи усі інші реєстраційні дії, державний реєстратор ОСОБА_2 діяла на підставі, в межах і в спосіб, передбачений чинним законодавством та на виконання судового рішення Луцького міськрайонного суду від 09.10.2017 р., яке набуло законної сили 21.12.2017 р. після його залишення в силі судом апеляційної інстанції . А тому рішення державного реєстратора про скасування державної реєстрації права власності на об"єкт нерухомого майна від 11.02.2018 за № 39157891 є законним і не порушує права та інтереси позивача ОСОБА_3 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Як встановлено судом, 14 червня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Онищук І. П. було зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на новостворений об`єкт нерухомості житловий будинок загальною площею 334,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 01.

11 липня 2016 року між ОСОБА_4 та позивачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку (А-3) загальною площею 334,9 кв. м з господарськими будівлями і спорудами: Б-2-сарай, Г-погріб, за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером №177.

На підставі цього договору рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Шкльоди Я. А. за індексним номером 30559457 від 21.07.2016 року було внесено запис за номером 15501165 про право власності позивачки ОСОБА_3 на об"єкт нерухомості - придбаний житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об"єкта 01.

21 жовтня 2016 року Другим ВДВС м. Луцька було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_4 , а саме: житловий будинок загальною площею 334,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Даний арешт було накладено в інтересах ОСОБА_6 , який звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього ж будинку.

Судовими рішеннями у справі № 161/7817/16-ц судами першої та апеляційної інстанції було вирішено визнати недійсним укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 25.12.2015 року, за реєстраційним № 933; визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку /А-3/, загальною площею 334,9 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: Б-2-сарай, Г-погріб, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 11.07.2016 року, за реєстраційним № 177.

Дане судове рішення в цивільній справі № 161/7817/16-ц набрало законної сили 21.12.2017 року, а 20 травня 2020 року Верховним Судом було прийняте остаточне рішення, яким залишено в силі судові рішення першої та апеляційної інстанції.

11 січня 2018 року до державного реєстратора із заявою № 26231551 про скасування запису про право власності № 15501165 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 01, звернулася уповноважена особа за довіреністю від імені позивача у вказаній цивільній справі ОСОБА_6 .

Рішенням державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Оляніцької О. В. від 11.01.2018 року № 39157891 було вирішено внести запис про скасування державної реєстрації права власності, індексний 15501165, на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, відповідно до якого було скасовано запис про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок загальною площею 334,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Для скасування запису відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону (у відповідній редакції) було подано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.10.2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 21.12.2017 року у справі № 161/7817/16-ц.

При цьому, як встановлено судом, заходи забезпечення позову (арешти), накладені ухвалою Луцького міськрайонного суду від 28.07.2016 року у справі № 161/9138/16-ц, було скасовано ухвалою суду від 27.09.2016 року, а тому на момент проведення державної реєстрації скасування права власності (11.01.2018 року) арешт, накладений на житловий будинок, уже не діяв.

Арешт, накладений на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.10.2016 року по справі № 161/7817/16-ц, є забезпеченням позову в інтересах ОСОБА_6 , а тому спрямований на захист його прав та інтересів.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУ .

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону скасування державної реєстрації прав є реєстраційною дією, що здійснюється в Державному реєстрі прав.

Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у п. 6 ч. 1 цієї статті (наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно), не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 26 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, оскільки державна реєстрація скасування проводилася на підставі рішення суду щодо визнання недійсними договорів відчуження спірного нерухомого майна, наявність арешту на заявлений об`єкт не була перешкодою для прийняття рішення про скасування від 11.01.2018 року № 39157891 та внесення запису про скасування державної реєстрації переходу права власності 15501165 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01.

Крім того, судом встановлено, що на момент внесення відомостей до державного реєстру прав власності на нерухоме майно (скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок на підставі рішення суду) та створення відповідного запису № 15501165 від 11 січня 2018 року державним реєстратором було здійснено необхідну перевірку відомостей, здійснено усі необхідні пошуки в Державному реєстрі прав, що підтверджено документами реєстраційної справи № 01.

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 посилалася також на те, що державний реєстратор не перевірила повноваження ОСОБА_6 на право звернення із заявою про скасування реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 .

За змістом пункту 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" заявником, зокрема, може бути: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав .

Однак, як видно зі змісту рішення Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2017 року та подальших судових рішень вищих судових інстанцій у вказаній справі, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, мотивуючи вимоги тим, що він був власником спірного нерухомого майна, яке в незаконний спосіб було відчужено третім особам проти його волі.

Тому судовим рішенням відбулось поновлення порушених прав власника ОСОБА_6 , і тому подання ним заяви про скасування записів про право власності інших осіб було необхідним для відновлення його законних прав та інтересів.

Отже, доводи апелянта про обов`язок встановлювати наслідки недійсності правочину в судовому порядку та виконувати рішення суду виключно в примусовому порядку є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 стверджує, що судом першої інстанції не застосовано п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки при розгляді справи щодо визнання недійсними договорів відчуження судом не ухвалювалося рішення про виключення запису про державну реєстрацію права власності за нею. З даного приводу слід зазначити наступне.

Згідно з п.41 даного Порядку державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Проте частиною 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки Закон має вищу юридичну силу та визначає юридичні факти, на підставі яких обирається необхідний для реєстрації перелік документів, а Порядок обумовлює лише процедуру ведення Державного реєстру прав, застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми ч. 2 ст. 26 Закону. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2022 року у справі № 297/54/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 444/2305/18.

Враховуючи викладене, суд у межах предмету та підстав позову має встановити не тільки дотримання порядку проведення скасування державної реєстрації, а й наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює таку реєстрацію.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуними діями державного реєстратора права позивачки ОСОБА_3 не порушені, а тому в позові обгрунтовано відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище доказами і висновками суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді