ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2022 року м.Суми

Справа №585/1571/21

Номер провадження 22-ц/816/13/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Філонової Ю. О.

розглянув у порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Машини І.М. у м. Ромни Сумської області, повне судове рішення виготовлено 09 вересня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивувала тим, що з 01 грудня 2018 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Роменський завод продтоварів», працювала на посаді укладальник-пакувальник. 09 березня 2021 року згідно з наказом товариства № 16/к позивачку звільнено з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпПУ). На дату звільнення з нею не проведено розрахунку, не виплачена заборгованість по заробітної плати, яка станом на 24 травня 2021 року становила 20 989 грн 19 коп.

В наслідок порушення законних трудових прав позивачка тривалий час була позбавлена засобів існування, що призвело до втрати нею нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації життя та призвело до моральних страждань.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ "Роменський завод продтоварів» на свою користь 20989,19 грн заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку, 2000 грн у відшкодування моральної шкоди та 1200 грн відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2021 року позов задоволений.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 20 989 грн 19 коп. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день постановлення рішення в сумі 35 656, 20 грн.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 2000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь держави суму судового збору в розмірі 908 грн.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Роменський завод продтоварів», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що 09 березня 2021 року ОСОБА_1 не працювала, її останній робочий день перед звільненням був 06 березня 2021 року, а тому відповідач звільняється від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП, оскільки пред`явленням вимоги про розрахунок є звернення працівника до суду з позовом (якщо така вимога раніше не пред`являлась). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Суд першої інстанції не врахував зазначених позицій з правозастосування.

Відповідач також зазначив, що Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Під час вирішення питання про призначення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача суд має вказувати суму без відрахування з неї податків і зборів. Проте ухвалюючи рішення в оспорюваній частині судом не було зазначено, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку визначено без утримання податку.

Крім того, заявник стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволяли встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення вимог в цій частині.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу в установлений строк до апеляційного суду позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача частково заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 01 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Роменський завод продтоварів» (а.с.37).

09 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади укладальника пакувальника, за власним бажанням (ст. 38 КЗпПУ) (а.с.36).

На час звільнення з роботи ОСОБА_1 існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 20 989 грн 19 коп. (а.с.7).

Відповідно до розрахункових листів виданих ТОВ «Роменський завод продтоварів» ОСОБА_1 , борг підприємства на кінець січня 2021 року становить 18 379,18 грн., на кінець лютого становить 16 693, 64 грн (а.с.9).

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З наданих до суду розрахункових листків вбачається, що роботодавець неодноразово допускав порушення строків виплати заробітної плати, борг підприємства перед позивачкою на кінець січня 2021 року становив 18 379,18 грн, на кінець лютого - 16 693, 64 грн (а.с.9).

Судом першої інстанції встановлено факт порушення товариством строків розрахунку, визначених статтею 116 КЗпП України, при звільненні позивачці не були виплачені належні суми заробітку. На дату ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення відповідач розрахунку з ОСОБА_1 також не провів.

При цьому відповідач не надав, як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду, жодних доказів на спростування встановленої вини товариства у недотриманні строків розрахунку з позивачкою.

Посилання заявника апеляційної скарги на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки обставини, встановлені у цій справі не є аналогічними обставинам справи, що переглядається.

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини товариства у порушенні строків розрахунку, визначених статтею 116 КЗпП України, та погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивачки щодо стягнення з товариства середнього заробітку за період затримки розрахунку у порядку ст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідач не оспорює розрахованого місцевим судом середньоденного заробітку ОСОБА_1 , розмір якого визначений в сумі 287,55 грн.

Проте, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що період затримки розрахунку з позивачкою розпочинається з першого дня після її звільнення, тобто з 10 березня 2021 року, а не з останнього дня перебування сторін у трудових відносинах 09 березня 2021 року.

Тобто розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку тривалістю 123 робочих дня (з 10 березня 2021 по 06 вересня 2021), виходячи з середньоденної зарплати в розмірі 287,55 грн, становить 35 368,65 грн.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, але при визначенні середнього заробітку за час затримки такого розрахунку не врахував принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Виходячи із принципів справедливості та співмірності, враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі позивачки 20 989 грн 19 коп., за затримку виплати якої відповідач несе відповідальність згідно з ст. 117 КЗпП України, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц, колегія суддів вважає за необхідне визначити до стягнення на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21000 грн.

Тому рішення суду першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 21 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 березня 2021 року по 06 вересня 2021 року, а не 35 656, 20 грн., як визначив суд першої інстанції.

При цьому колегія суддів визнає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням товариством строків розрахунку при звільненні позивачки, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Висновок про те, що внаслідок не проведення роботодавцем з працівником розрахунку при звільненні, йому спричинюється моральна шкода, викладений Конституційним судом України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до зазначеної норми, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачка навела достатньо підстав, на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, спричинено моральні стражданнями, які проявилися негативних змінах в її житті, вона тривалий час була позбавлена засобів існування, що призвело до втрати нею нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації життя, забезпечення себе найнеобхіднішим.

Встановивши обсяг та характер душевних страждань, яких позивачка зазнала, суд дійшов обґрунтованого висновку про справедливість заявлених вимог щодо стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу, змінює судове рішення в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з позивачки на користь товариства належить до стягнення відшкодування сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору, пропорційно задоволеним вимогам апелянта (39%), у розмірі 544,80 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2021 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 000 грн, з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 544,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

Ю.О. Філонова