Провадження № 2/344/944/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

при секретарі судового засідання Дементьєвої А.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Зварич В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, особою з інвалідністю ІІ групи, інвалідність, що настала внаслідок захворювання, спричиненого Чорнобильською катастрофою. Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію по інвалідності. Стаття 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (закон №796-ХІІ) в редакції і Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06 червня 1996 року №230/96-ВР, яка була чинною до внесення змін Законом №76-VIII, містила гарантії держави щодо мінімального розміру пенсій для інвалідів ЧАЕС. Приписами частини четвертої статті 54 зазначеного закону було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою не можуть бути нижчими: по першій групі інвалідності 10 мінімальних пенсій за віком, по другій групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком, по третій групі інвалідності 6 мінімальних пенсій за віком. Відповідно до частини третьої статті 54 Закону №76-VIII, що набрала чинності 01 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсій за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах з відповідних питань. Мінімальні розміри пенсій за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в «Порядку обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, зі змінами, згідно яких розміри пенсій становлять: а) для учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, осіб з інвалідністю І групи 180 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; б) для осіб з інвалідністю ІІ групи 160 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; в) для осіб з інвалідністю ІІІ групи - 145% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року справа № 3-333/2018 визнано неконституційною частину третю статті 54 Закону № 796-VII у редакції Закону № 76-VIII, якою Верховна Рада України уповноважила Уряд визначати своїми актами мінімальні розміри пенсій за інвалідністю громадянам України що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. У рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України, моральна чи матеріальна шкода завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який може визначати порядок та вимоги його відшкодування. Пунктом 4 рішення від 07 квітня 2021 року № 1-р (II) 2021 Конституційний Суд України вирішив, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 закону в редакції закону № 76-VIII. Однак на сьогоднішній день державою не виконано рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р (II) 2021, а саме не розроблено порядок відшкодування шкоди фізичним особам, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону № 796-Х II у редакції Закону № 76-VIII. Відповідачем з січня 2015 року по вересень 2021 року включно позивачу виплачено пенсії згідно довідок у розмірі 451 391,93 грн, розмір якої є меншим за передбачений статтею 54 Закону №796-ХII у редакції Закону № 230/96-ВР. Відповідно до чинного законодавства, розмір пенсійних виплат за період з січня 2015 року по вересень 2021 року повинен становити 900552,00 грн. Таким чином, внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону № 76-VIII, дія якої визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України № 1-р (II) 2021 від 07 квітня 2021 року позивачу безпідставно за період з січня 2015 року по вересень2021 року недовиплачено 449160,07 грн пенсії, чим завдано матеріальної шкоди, яка повинна бути відшкодована відповідно до статті 56, частини третьої статті 152 Конституції України. Позивач вказує, що зазначені соціальні виплати є його власністю і органом державної влади України внаслідок недовиплати пенсії у повному обсязі порушено право власності позивача. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача 449160,07 грн, як відшкодування шкоди, заподіяної його протиправною бездіяльністю, спричиненої внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХII у редакції Закону № 76-VIII, дія якої визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України № 1-р (II) 2021 від 07 квітня 2021 року.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою суду від 04 травня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю завдання матеріальної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.3).

Згідно розрахунку матеріальної шкоди, яка зроблена позивачем, сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2021 року складає 449160,07 грн (а.с.4).

Відповідно до довідок про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року нараховано пенсії у розмірі 33687,24 грн, виплачено 26949,84 грн, за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року нараховано пенсії у розмірі 34579,43 грн, виплачено пенсії 27663,56 грн, за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року нараховано пенсії у розмірі 40555,20 грн, виплачено пенсії 32444,16 грн (а.с. 5-7).

Згідно довідки про доходи № 0337 1237 0569 3314, ОСОБА_1 за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року виплачено пенсії у розмірі 49 923,65 грн (а.с.8).

Відповідно до довідки про доходи № 8372 6533 6338 1467, ОСОБА_1 за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року виплачено пенсії у розмірі 76 814,06 грн (а.с.9).

Як вбачається з довідки про доходи № 9472 4540 7497 1427, за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року позивачу виплачено пенсії у розмірі 108492,74 грн (а.с.10).

У відповідності до довідки про доходи № 8987 0208 9599 9912, ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2021 року виплачено пенсії у розмірі 107339,61 грн (а.с.11).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадженні у справі за його позовом до Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди (а.с.19-20).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII). Цей закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

У частині першій статті 13 Закону № 796-XII передбачено, що держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за: 1) пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2) втрату годувальника, якщо його смерть пов`язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім`ї у зв`язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.

Статтею 14 Закону № 796-XII визначено чотири категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Пенсії таким особам встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, що призначається після виникнення права на державну пенсію (частина перша статті 49 Закону № 796-XII).

Зі змісту статті 54 Закону № 796-XII випливає, що її приписи регулюють правовідносини щодо призначення двох видів державних пенсій, а саме: 1) пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, право на призначення якої мають особи, що їх віднесено до категорії 1; 2) пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 14 Закону № 796-XII, до категорії 1 належать особи з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу.

Приписами частини четвертої статті 54 Закону № 796-XII в редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"" від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР (далі - Закон № 230/96-ВР), яка була чинною до внесення змін Законом № 76-VIII, було передбачено таке: "В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком".

Згідно з підпунктом 13 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII текст статті 54 Закону №796-XII викладено у новій редакції, за якою мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону №76-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань.

Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 23 листопада 2011 року № 1210 зі змінами (далі - Порядок 1210).

Згідно з пунктом 11 Порядку, мінімальний розмір пенсії становить: 1) для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї: осіб з інвалідністю I групи - 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; осіб з інвалідністю II групи - 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; осіб з інвалідністю III групи - 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Пунктом 13 Порядку №1210 визначено, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачується у таких розмірах: зокрема, особам, які належать до категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з інвалідністю II групи - 379,60 гривень.

У частині четвертій статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР, мінімальні розміри державної пенсії для осіб, яких віднесено до категорії 1, було визначено відповідно до розміру мінімальної пенсії за віком.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV зі змінами мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1- р(ІІ)2021 у справі №3-333/2018(4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину третю статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року №76-VIII" щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Частина третя статті 54 Закону №796-ХІІ, в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VІІІ втрачає чинність через 3 місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На думку позивача, йому завдано шкоду у розмірі 449610,07 грн у зв`язку з прийняттям закону, який визнано неконституційним, а саме частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до приписів статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно частини третьої статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

За відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути, оскільки особа не може стверджувати, що вона мала законне сподівання одержання будь - яких конкретних сум (ухвала Європейського суду з прав людини у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява №54904/08, ухвала щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року).

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Так у Цивільному кодексі України відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1175 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 Цивільного кодексу України. В частині другій цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Зміст статті 1175 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Відповідно до частини першої, другої статті 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України).

На думку позивача, внаслідок визнання неконституційною частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відбулося порушення його права на отримання очікуваних доходів у вигляді виплати основної та додаткової пенсії у розмірі 449160,07 грн за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2021 року.

Стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Частинами першою, другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до статті 91 Закону України від 13липня 2017 року №2136-VIII "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1- р(ІІ)2021 вбачається, що частина третя статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Слід також зазначити, що акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.

Проте акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Пенсія позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, зокрема, особі з інвалідністю II групи виплачена відповідачем у розмірі визначеному підпунктом 1 пункту 11 Порядку № 1210 у розмірі 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачена позивачу як особі, яка належить до категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з інвалідністю II групи - 379,60 гривень (пункт 13 Порядку № 1210).

Таким чином, на переконання суду, підстави для застосування положень статті 1175 Цивільного кодексу України відсутні, оскільки такі підлягають застосуванню у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Разом з тим, стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії.

З огляду на це, збитки у вигляді "недоотриманої пенсії", заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів пенсійного фонду, оскільки не належать до складу реальних збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

До того ж частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. А тому норми статті 1175 Цивільного кодексу України навіть в якості аналогії закону застосуванню не підлягають.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд дійшов висновку, що виплата позивачу пенсії з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2021 року у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, в період дії частини 3 статті 54 Закону №796-ХІІ, в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року була правомірною та такою, що відповідала вимогам чинного законодавства, у межах даного спору не встановлено протиправності або необґрунтованості дій відповідача щодо невиплати спірної суми пенсії у вказаний період, тому відсутні підстави для задоволення позову.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 2, 4, 10-13, 15, 76-81, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 19 липня 2022 року.

Повний текст рішення складений та підписаний 26 липня 2022 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, , місцезнаходження: 76018 м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 15.

Суддя Мелещенко Л.В.