Справа № 523/3808/21
Провадження № 2/496/806/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря Стрілець Ж.М.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Ричкова М.Ю.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дмитрієва О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договорів дарування земельних ділянок недійсними та витребування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ричков М.Ю. звернувся до суду з позовом, який згодом змінив, до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договорів дарування земельної ділянки недійсними та витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 951257, виданого Біляївським районним відділом земельних ресурсів 12.03.2007, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.07.516.00036., ОСОБА_1 (далі позивач) є власником земельної ділянки площею 1,00 га., в тому числі по угіддях: 1,00 га - рілля (далі - земельна ділянка), цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1279. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.09.2016 за № 16734063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-000.

05.02.2021 року позивачу стало відомо про порушення її прав як власника вищезазначеної земельної ділянки.

Так, 03.02.2021 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. було посвідчено договір дарування вищевказаної земельної ділянки, за реєстровим № 144 (далі Договір), укладений нібито між нею та ОСОБА_3 .

Відповідно до зазначеного Договору, від імені ОСОБА_1 , на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_4 другим державним нотаріусом нотаріального округу провінції Панама 25.09.2020, діяв ОСОБА_5 . Відповідно до пункту 1 вказаного договору ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняла у власність вищезазначену земельну ділянку.

Позивач вважає, оскільки ніколи не була в Республіці Панама, нею ніколи не видавалися довіреності на розпорядження або дарування зазначеної земельної ділянки, тому, вказана довіреність посвідчена нібито ОСОБА_4 , 25.09.2020 р. на підставі якої діяв від її імені ОСОБА_5 є підробкою.

В подальшому, 08.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. було посвідчено договір дарування вищевказаної земельної ділянки, за реєстровим № 204, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв у власність вищезазначену земельну ділянку.Враховуючи те, що позивач ніколи не видавала довіреність на розпорядження (дарування) земельної ділянки, наявні підстави для визнання договору дарування посвідчене 03.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. реєстровим № 144 - недійсним.

Зазначає, що враховуючи викладене, у ОСОБА_3 не могли виникнути права та обов`язки, що випливають із договору дарування посвідченого 03.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 144, що був укладений на підставі підробленої довіреності. У зв`язку з цим, договір дарування вищевказаної земельної ділянки посвідчений 08.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 204, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , слід вважати недійсними.

ОСОБА_5 , що діяв від імені позивача на підставі підробленої довіреності при укладанні договору дарування від 03.02.2021 р., не міг укладати зазначений договір, оскільки власником земельної ділянки є ОСОБА_1 , тому ОСОБА_6 не вважається такою, що вступила у будь-які матеріальні правовідносини.

На підставі викладеного, оскаржуваний договір дарування посвідчений 03.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 144, повинен бути визнаним недійсним.

Право власності на земельну ділянку кадастровий номер: :01:001:1279 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого 03.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 204.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2021 року позов було залишено без руху (а.с. 34-35), ухвалою суду від 24.05.2021 року задоволено клопотання про забезпечення позову (а.с. 31-33).

Ухвалою суду від 07.07.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 54).

Ухвалою суду від 08.09.2021 року було витребувано докази у справі (а.с. 67).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ричков М.Ю. та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити посилаючись на те, що існує державний акт на право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , документи на підставі, яких було відчужено земельну ділянку є підробленим, жодних довіреностей від свого імені на відчуження спірної земельної ділянки позивач не підписувала, оскільки жодного разу не перетинала кордону України, бути в Республіці Панама не могла, що підтверджується відповіддю Біляївського відділу ГУ ДМС України в Одеській області від 24.12.2021 р., згідно якої ОСОБА_1 не оформлювала паспорту громадянина України для виїзду за кордон та відповіддю ДМС, згідно якої державного кордону в період від 29.03.2016 р. по 29.03.2021 р. не перетинала (а.с. 66, 175). Після отримання позивачем паю, мати відповідача ОСОБА_2 попросила у ОСОБА_1 земельну ділянку для користування та отримання зерна, позивач також надала їй оригінали документів на земельну ділянку. Згодом позивачці стало відомо, що ОСОБА_7 отримую за її пай гроші. Про те, що ОСОБА_2 , з яким вони живуть по-сусідству, було переоформлено її земельну ділянку, позивачці не було відомо, а ОСОБА_3 позивач взагалі не знає, за таких підстав довіреність є підробленою.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дмитрієв О.П. просив відмовити у задоволенні позову оскільки, позивачем не доведено нечинність її підпису у довіреності, що на його думку повинно бути доведено запитом до нотаріуса або почеркознавчою експертизою. У своєму відзиві на позов зазначає, що позивач діючи добровільно, на підставі власного волевиявлення, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного власноруч підписав довіреність, яку посвідчив ОСОБА_4 , другий державний нотаріус нотаріального округу провінції Панама. При цьому особу позивача було ідентифіковано та підтверджено. Крім того, разом з позовною заявою суду не надано було доказів на підтвердження не перетинання ОСОБА_8 держаного кордону. Тому враховуючи, що рішення суду, яке набрало чинності щодо визнання довіреності недійсною не існує, а також беручи до уваги презумпцію правомірності правочину, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), договори дарування земельної ділянки слід вважати чинними, оскільки вони вчиненні на підставі чинної довіреності, а отже не можуть бути визнанні судом недійсними (а.с. 73-75).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи є відзив на позов в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки у позивача перед відповідачем була заборгованість та у зв`язку з неспроможністю погасити заборгованість, позивачем було запропоновано їй в рахунок погашення боргових зобов`язань передати у власність земельну ділянку. 25.09.2020 р. в Республіці Панама ОСОБА_4 , державним нотаріусом другого нотаріального округу провінції Панама, посвідчено довіреність на право відчуження земельної ділянки площею 1 га, кадастровий номер :01:001:1279. Позивач добровільно через свого представника передала оригінали документів на земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер :01:001:1279 та звіт про оцінку земельної ділянки.

Факт видачі довіреності, яку посвідчив ОСОБА_4 , другий державний нотаріус нотаріального округу провінції Панама, а також факт укладання договору дарування від 03.02.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. був ініційований саме позивачем. Тому, ОСОБА_1 безпідставно стверджує, що нею ніколи не підписувалась довіреність, посвідчена Фабіаном Е. Руїсом С., другим державним нотаріусом нотаріального округу провінції Панама, на право відчуження земельної ділянки площею 1 га, кадастровий номер :01:001:1279. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) в якій зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочин, вважає, що договори дарування земельної ділянки, площею 1 га, кадастровий номер :01:001:1279, від 03 лютого 2021 року, посвідченні приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровими номерами 144 та 2043 є чинними, оскільки вчинені на підставі чинної довіреності, а отже не можуть бути визнані судом недійсними (а.с. 76-78).

Суд, заслухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 951257, виданого Біляївським районним відділом земельних ресурсів 12.03.2007 р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.07.516.00036, ОСОБА_1 була власником земельної ділянки площею 1,00 га., в тому числі по угіддях: 1,00 га - рілля (далі - земельна ділянка), цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1279. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.09.2016 за № 16734063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна- 000 (а.с. 17).

03.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. було посвідчено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер: :01:001:1279, за реєстровим № 144, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідно до зазначеного Договору, від імені ОСОБА_1 , на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_4 другим державним нотаріусом нотаріального округу провінції Панама 25.09.2020, діяв Мацюця В.О. Відповідно до пункту 1 вказаного договору ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняла у власність вищезазначену земельну ділянку (а.с. 14-15).

08.02.2021 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. було посвідчено договір дарування вищевказаної земельної ділянки, за реєстровим № 204, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та згідно п. 1 договору дарувальник безоплатно передав у властність обдарованого земельну ділянку площею 1,00 га. в тому числі по угіддях: 1,00 га - рілля (далі - земельна ділянка), цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1279 (а.с. 12-13). Про що, також надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд прийшов до висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, що довіреність є підробленою (нечинною), що тягне за собою скасування договорів укладених на підставі неї.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією з сторін правочину, так і іншою заінтересованою стороною, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецесорний позов).

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 4, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваними є правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст.223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Аналіз статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України - довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті (Довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання ч. 4 ст. 245 ЦК України) (ч. 1, 2 ст. 245 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, для задоволення вимоги позивача щодо витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки, що належить йому, слід визнати недійсними договори дарування від 03.02.2021 року № 144 та від 08.02.2021 року № 204.

Головною підставою для скасування договорів дарування земельної ділянки від 03.02.2021 року та 08.02.2021 року, позивач визначає той факт, що довіреність від 05.09.2020 року, якою вона уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися усім її рухомим та нерухомим майном, в тому числі земельною ділянкою кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1279, укладати угоди, в даному випадку дарувати ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку, є підробленою. Оскільки, позивач її не підписувала, так як навіть не була присутньою при її підписанні в Республіці Панама.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ані позивачем, ані його представником в судовому засіданні не доведено належним чином беззаперечні підстави для визнання недійсними договорі дарування, а саме, те, що спірні договори укладенні на підставі підробленої довіреності, що дає підстави для визнання договору дарування недійсним.

У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016р. №6-605цс16, згідно із якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Слід зазначити, що ч.ч. 6, 7, 9 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень.

Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи.

Перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника.

Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень.

Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник.

Для використання довіреності в Україні, виданої за кордоном, необхідна її легалізація. 10 січня 2002 року Україна приєдналася до Гаазької Конвенції про скасування вимог легалізації іноземних офіційних документів (05.10.1961р.) і з цього часу процедура легалізації замінюється процедурою проставлення апостиля на офіційних документах.

Таким чином, обов`язкова легалізація довіреності необхідна лише у випадку, якщо країна, в якій видано довіреність, не приєдналася до Гаазької конвенції 05.10.1961 року.

Оскільки Республіка Панама є країною яка приєднана до вищезазначеної Конвенції, тому в даному випадку апостиль є достатнім для легалізації виданої спірної довіреності, та має юридичну силу у всіх інших державах, які приєдналися до цього міжнародного договору.

Ознайомившись із копією довіреності, суд встановив, що вона складена в письмовому вигляді, нотаріально посвідчена та підписана ОСОБА_1 , що засвідчили підписи двох свідків та самого нотаріуса.

При цьому, стороною позивача не заявлено клопотань щодо призначення експертизи на підтвердження недійсності підпису ОСОБА_1 в довіреності, не надано копії рішення суду про визнання довіреності від 25.09.2020 року недійсною, також позивач не заявила такої позовної вимоги разом з поданим позовом, не надала підтвердження щодо звернення позивача до органів поліції щодо незаконних дій по підписанню довіреності. Зазначене свідчить про виконання нотаріусом усіх вимог, які передували підписанню ОСОБА_1 даної довіреності. Отже, нотаріусом, при посвідченні договору дарування від 03.02.2021 року були виконані вимоги діючого законодавства в частині перевірки чинності довіреності, та суду не надано доказів протилежного.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 не могла знаходитись в Республіці Панама, на дату підписання нею довіреності, адвокатом М.Ю. Ричковим до Головного центру обробки співаної інформації ДПС України в порядку ст. 20, 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» було здійснено запит щодо наявної інформації про перетинання ОСОБА_1 держаного кордону України (а.с. 16), у відповідь на який, ДПС України повідомило, що відомостей про перетинання державного кордону у період з 29.03.2016 р. по 08:40 29.03.2021 р. громадянкою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в базі даних не виявлено (а.с. 66). Також, до суду надана відповідь Біляївського відділу ГУ ДМС України в Одеській області від 24.12.2021 р., згідно якої ОСОБА_1 не оформлювала паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 175).

Так, ознайомившись із наданими суду документами, суд не вбачає достатніх підстав, які б вказували на відсутність волевиявлення ОСОБА_1 в дорученні нею ОСОБА_5 укладати від її іменні угоди за довіреністю від 25.09.2020 року.

Сукупність обставин укладання спірних договорів, видачи довіреності дозволяють в повній мірі стверджувати про правомірність укладання договорів відповідно до діючого законодавства, а дослідження копій довідок прикордонної служби та ДМС, не дозволяють суду в повній мірі стверджувати, що наявність таких довідок достатньо прозоро та повністю виключає можливість видачі довіреності позивачем.

Таким чином, підстав для визнання недійсними договорів дарування посвідчених 03.02.2021р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 144 та договору дарування посвідченого 03.02.2021р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 204 не має, та вимога про витребування земельної ділянки площею 1,00 га., цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1279 не підлягає задоволенню.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 244, 245, 387, 388, ЦК України, -

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання договору дарування посвідченого 03.02.2021р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 144 та договору дарування посвідченого 03.02.2021р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. за реєстровим № 204, витребування земельної ділянки площею 1,00 га., цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:1279 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.07.2022 року.

Суддя В.М. Буран