Справа № 341/26/22
Провадження № 22-ц/4808/723/22
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретарів Максимів Ю.В., Мельник О.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІГС», Галицька міська рада Івано-Франківської області, про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 08 квітня 2022 року під головуванням судді Мергеля М.Р. у м. Галич,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «МІГС», Галицька міська рада Івано-Франківської області, про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності.

Позов обґрунтований протиправністю такого запису, оскільки рішення суду першої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, на підставі якого прийнято рішення державним реєстратором і здійснено запис, скасоване судами вищих інстанцій. При цьому відповідач ОСОБА_2 не є власником реммайстерні загальною площею 857,3 кв.м, тоді як позивач має права орендаря на вказане майно.

Посилаючись на те, що виникла необхідність у державній реєстрації, офіційному визнанні і підтвердженні державою факту припинення речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 , позивач просив:

- скасувати рішення державного реєстратора Корюк Т. В. від 26 листопада 2014 року, серія та номер 18284054, за індексним номером рішення 18284054, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення реммайстерні загальною площею 857,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати архівний запис, який зареєструвала державний реєстратор Корюк Т. В. від 26 листопада 2014 року, серія та номер 18284054, за індексним номером рішення 18284054, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення реммайстерні загальною площею 857,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ..

Рішенням Галицького районного суду від 08 квітня 2022 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІГС», Галицька міська рада Івано-Франківської області, про скасування рішення.

Скасовано архівний запис державного реєстратора Корюк Т. В. від 26 листопада 2014 року, номер запису про право власності 8220311, внесений на підставі рішення державного реєстратора серія та номер 18284054, виданий 24.12.2014, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення реммайстерні загальною площею 857,3 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2014 року у справі № 341/1319/14-ц, додаткове рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року у справі № 341/1319/14-ц.

У іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо наявності у позивача права претендувати на Реммайстерню. При цьому, яке конкретно право нібито існує у позивача на Реммайстерню не зрозуміло.

Вказує, що скасування права власності на нерухоме майно можливе лише за позовом особи, яка вважає себе власником такого майна. Доказів з приводу наявності у ОСОБА_1 будь-яких прав на це майно загалом, та права власності зокрема, суду першої інстанції не надано, що вказує на необґрунтованість ухваленого судового рішення.

Оцінка договору оренди з точки зору його укладеності та дійсності є важливою для правильного розгляду справи та встановлення порушених прав позивача як підставу для звернення до суду, ігнорування цих обставин є грубим порушенням норм матеріального права.

Суд першої інстанції протиправно не врахував наявність ознак нікчемності та неукладеності договору оренди. У межах цієї справи суд апеляційної інстанції повинен надати оцінку кожному доводу сторони відповідача стосовно нікчемності та неукладеності договору, так як саме такий є підставою для звернення позивача до суду.,Тому оцінка цього договору є підставою для встановлення наявності спору про право.

Також належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому, відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одночасно із застосуванням певного способу захисту позивач повинен вказати за ким необхідно визнати, змінити чи припинити такі права. Рішенням суду першої інстанції було задоволено скасування архівного запису, але відповідно до вищезазначених доводів, такий спосіб захисту є неналежним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо дотримання позивачем строків позовної давності.

Позивачем було пропущено строки позовної давності, які сплили 12.08.2019, що є додатковою підставою для скасування рішення суду. Перебіг позовної давності повинен розпочинатися 11.08.2016 з огляду на те, що: апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №341/1319/14-ц, в якій він зазначав про порушення свого права на Реммайстерню, було залишено без руху саме 11.08.2016, що прямо підтверджує факт, що на момент подання апеляційної скарги, позивачу було відомо про порушення його права; отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якої долучена позивачем до матеріалів справи. Вказана довідка могла бути отримана позивачем задовго до винесення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, а тому вона є доказом який засвідчує дату отримання ним інформації про порушення його права. При цьому, у наданій позивачем копії довідки не зазначена дата її отримання.

Просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «МІГС» Маланчук С.М. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 16 лютого 2006 року між ТОВ «МІГС» (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) у простій письмовій формі укладено договір оренди, згідно з умовами якого орендодавець надає орендарю у користування з правом викупу приміщення майстерні, розташованої в селі Комарів. Термін оренди приміщення встановлюється з часу підписання договору і діє до часу повної виплати вартості об`єкта та відповідає терміну дії цього договору. Орендований об`єкт є власністю орендодавця з переходом у власність орендаря після повної виплати об`єкта. Орендар за власні кошти проводить ремонт та перекриття. Орендна плата за цим договором встановлюється згідно з домовленостями сторін.

Рішенням Галицького районного суду від 09 вересня 2014 року у справі № 341/1319/14-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ТОВ «МІГС», Комарівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Визнано право власності на нерухоме майно приміщення реммайстерні, площею 686,8 кв. м, оціночною вартістю 186 000 грн, на АДРЕСА_1 (далі Реммайстерня).

Додатковим рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення реммайстерні, площею під будинком 686,8 кв. м, а загальною площею 857,3 кв.м., оціночною вартістю 186 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року у справі № 341/1319/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 04 березня 2019 року, скасовано рішення Галицького районного суду від 09 вересня 2014 року і в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТзОВ «МІГС», Комарівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що апелянт ОСОБА_1 мав брати участь при розгляді по суті судом цього спору. З огляду на те, що п. 1.3. договору оренди від 16.02.2006 передбачено, що орендований об`єкт є власністю «Орендодавця» з переходом у власність «Орендаря» після повної виплати об`єкта, тому таким рішенням порушено законні права та інтереси апелянта, як особи, яка не була залучена до участі у справі і його участь у розгляді справи має бути обов`язковою.

Верховний Суд зазначив, що визнаючи за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення - реммайстерню, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що згідно з договором оренди від 16 лютого 2006 року це приміщення передано в користування з правом викупу ОСОБА_1 , який має юридичну заінтересованість у справі, яка грунтується на матеріальних відносинах з відповідачем ТОВ «МІГС» (договір оренди), а рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_2 може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_1 . Отже, щодо нежитлового приміщення - реммайстерні існує спір, і на нього претендує як позивач ( ОСОБА_2 ) у справі, так і особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі.

Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на Реммайстерню площею 857,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2, зареєстроване на власника ОСОБА_2 номер запису про право власності: 8220311, внесений на підставі рішення державного реєстратора Корюк Т. В. серія та номер 18284054, виданий 24.12.2014; підстава для державної реєстрації: рішення Галицького районного суду від 09 вересня 2014 року у справі № 341/1319/14-ц.

З долучених до матеріалів справи копій первинних бухгалтерських документів ТОВ «МІГС» (а. с. 105) та пояснень представників сторін, судових рішень у справі № 341/1319/14-ц суд установив, що об`єкт договору оренди від 16 лютого 2006 року «приміщення майстерні, розташованої в селі Комарів» та Реммайстерня це один і той же об`єкт нерухомого майна, щодо права на який ОСОБА_1 оспорює архівний запис.

Відповідно до листа від 07.12.2021 № 02.2-14/2676 Галицької міської ради ОСОБА_1 повідомлено, що про неможливість задовольнити його заяву з тих підстав, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року (у справі № 341/1319/14-ц) відмовлено у позові ОСОБА_2 , але не конкретизовано, за ким саме слід визнати право власності. Таким чином, з огляду на приписи частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не може скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна № 2, зареєстрованого за ОСОБА_2 .

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є власником Реммайстерні, тому відсутні підстави для наявності у Реєстрі запису про державну реєстрацію речових прав відповідача на таке нерухоме майно. У справі № 341/1319/14-ц Верховний Суд констатував, що стосовно ОСОБА_3 існує спір, і на неї претендує як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 . При цьому, спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим. Отримавши судове рішення суду вищої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, яким було скасовано рішення суду першої інстанції від 09.09.2014, на підставі якого проведено оспорювану у цій справі державну реєстрацію прав, відповідний реєстратор Галицької міської ради зобов`язаний був провести державну реєстрацію припинення речових прав ОСОБА_2 на Реммайстерню. Відмова позивачу у вчиненні такої дії, яка викладена у листі від 07 грудня 2021 року не відповідає вимогам закону. ОСОБА_1 не зміг реалізувати свій приватний інтерес шляхом звичайного звернення до реєстратора. Спір у цій справі, за своєю суттю носить приватно-правовий, а не публічно-правовий характер, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав належний спосіб захисту свого інтересу. При цьому посилання відповідача на приписи абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо необхідності заявлення у позові і надалі ухвалення судом рішення з обов`язковим одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, суд першої інстанції вважав необґрунтованим, оскільки на цей час у ОСОБА_2 відсутнє речове право на Реммайстерню, про припинення якого, на думку відповідача, необхідно заявити у позові. Тобто, у цій справі, позивач не може просити, а суд теоретично не може припинити те, чого не існує.

З такими висновками суду першої інстанціїколегія суддів погодитися не може, ураховуючи таке.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вважав, що реєстрація права власності ОСОБА_2 на Реммайстерню порушує його інтереси.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 509/1679/18 (провадження № 61-13307св19) наголосив, що «право на звернення за судовим захистом тісно пов`язане із суб`єктивним матеріальним правом, яке підлягає захисту. З порушенням матеріального суб`єктивного права заінтересованої особи виникає право на позов.

Засобом реалізації цього права є звернення заінтересованої особи з позовом до суду, який у певному порядку розглядає вимогу позивача і дає відповідь у вигляді судового рішення.

Право на позов - це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В цивільному процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов у матеріальному розумінні.

І навпаки, матеріальне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку. Єдність матеріально-правового змісту права на позов і його процесуальної форми визначається тим, що право на позов - це право на відновлення порушеного права в певній, встановленій законом, процесуальній формі, у певному процесуальному порядку, який забезпечує об`єктивність і реальність захисту».

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Предметом позову в цій справі в частині, яка переглядається апеляційним судом, є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування архівного запису від 26 листопада 2014 року, серія та номер 18284054, за індексним номером рішення 18284054, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення Реммайстерні.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на протиправність такого запису, оскільки рішення суду першої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, на підставі якого прийнято рішення державним реєстратором і здійснено запис, скасоване судами вищих інстанцій, а він як позивач має права орендаря на вказане майно.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібний за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Виходячи з системного аналізу положень ЦК та ЦПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права; порушення (невизнання або оспорювання) такого права з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, провадження № 14-577цс19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

ОСОБА_1 при зверненні до суду посилався на наявність у нього права оренди спірного нежитлового приміщення, однак не вказав, яким чином наявність оспорюваного запису вплинула на його право як орендаря та як саме він позбавлений можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково, чи не зможе реалізувати свій приватний інтерес.

Спірне приміщення передано в користування ОСОБА_1 з правом викупу, а у разі якщо щодо права власності на таке нежитлове приміщення - реммайстерні існує спір, і на нього претендує ОСОБА_1 , то саме на нього покладається обов`язок доведення обставин порушення його прав. При цьому, суд повинен вирішити такий цивільно-правовий спір із застосуванням наслідків його вирішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів виконання позивачем умов договору оренди від 16.02.2006, згідно яких об`єкт оренди перейшов у його власність, або якими стверджено неможливість чи перешкоду для права ОСОБА_1 реалізувати свій приватний інтерес щодо цього майна за договором оренди.

Також у частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) встановлювався порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції.

Так, відповідно до абзаців 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у редакції чинній на момент звернення ОСОБА_1 з позовом, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року закон не передбачав такого способу захисту порушеного речового права, як скасування запису про проведену державну реєстрацію такого права.

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07.04.2021 року у справі № 640/12313/19-ц.

При вирішенні спору, суд першої інстанції не врахував, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про скасування рішень державного реєстратора, є доцільним та ефективним як спосіб захисту лише у випадку визнання, зміни чи припинення рішенням суду речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання, зміну чи припинення речових прав щодо спірного майна, і ними не доведено, що через дії відповідача він позбавлений можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково, чи не зміг реалізувати свій приватний інтерес, чи є власником спірного майна у зв`язку з виконанням ним умов договору оренди, що позбавляє суд можливості задоволення вимог позивача, які заявлені без певної правової мети вирішити приватноправовий спір з відповідачем щодо права власності чи іншого права на нерухоме майно. Також скасування запису реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірне майно не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, який набрав чинності з 26 липня 2022 року, (тобто після ухвалення у цій справі апеляційним судом резолютивної частини постанови) абзаци 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції. Зокрема, у новій редакції визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Інші доводи апелянта про скасування оспорюваного судового рішення з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції рішення щодо задоволення позову ОСОБА_1 ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося і його слід залишити в силі

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 08 квітня 2022 року в частині задоволення позову та скасування архівного запису державного реєстратора скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІГС», Галицька міська рада Івано-Франківської області, про скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський