Провадження № 2/750/259/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова

в складі: головуючої судді - Логвіної Т.В.,

при секретарі - Примак Т.В.,

за участю представника позивача та представника третьої особи,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі за вищевказаною адресою не проживають з 2006 року, не сплачують за комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник третьої особи Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради в судовому засіданні просив прийняти рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини та не визнавати ОСОБА_4 втративши право на житло.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, в ній зареєстровані сторони по справі.

Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 06.10.2021, затвердженим в КП «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 , 1970 року народження, ОСОБА_3 , 1990 року народження, ОСОБА_4 , 2013 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не проживають за місцем реєстрації в період 06.10.2018 по 06.10.2021.

Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 3 ст.29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

На підставі того, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місто проживання батьків.

Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирані місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Інтереси дитини не порушуються з огляду на те, що вона в спірній квартирі не проживає, а залишення неповнолітньої дитини зареєстрованою в спірній квартирі, суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачами не надано доказів на спростування доводів позивача щодо їх не проживання за вищевказаною адресою без поважних причин.

Таким чином, відповідачі понад встановлені законом строки без поважних причин відсутні і не проживають в спірній квартирі та є такими, що втратили право користування даним житлом.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду складено 26.07.2022.

Суддя: