Справа № 442/8992/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/173/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 рокуу справі за позовом Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого забезпечення,-

В С Т А Н О В И В:

17.11.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 7085,69 грн. виплаченого забезпечення та судові витрати в розмірі 2270,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 17.03.2009 Дрогобицьким міськрайонним центром зайнятості ОСОБА_1 зареєстрований, як такий, що шукає роботу.

17.03.2009 року ОСОБА_1 подав до Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості заяву, про надання статусу безробітного. Відповідач перебував на обліку як безробітний з 17.03.2009 року до 30.03.2010 та з 22.06.2011 до 24.01.2012 і за даний період отримав 7085,69 грн. допомоги по безробіттю. Однак, перебуваючи на обліку як безробітний приховав той факт, що він з 20.03.2003 був зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа - підприємець, і підприємницька діяльність припинена лише 12.05.2020, про що державним реєстратором внесено відповідний запис №1012167.

Таким чином, відповідач зареєструвався як безробітний у центрі зайнятості обманним шляхом та відповідно отримав допомогу по безробіттю у сумі 7085,69 грн., яку просить стягнути.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості суму виплаченого забезпечення в розмірі 7085,69 грн. (сім тисяч вісімдесят п`ять гривень шістдесят дев`ять копійок) та 2270 гривень понесених судових витрат.

Рішення суду в апеляційному порядку 15 січня 2022 року оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Стверджує, що він, як фізична-особа підприємець був зареєстрованим в період з 25.06.2003 по 02.09.2003, після чого було розпочато реєстрацію припинення підприємницької діяльності та 10.09.2003 його було знято з обліку за основним місцем обліку. Зазначає, що у період набуття статусу безробітного і отримання відповідної допомоги не був фізичною особою-підприємцем. Також звертає увагу, що ним подавалася заява про застосування наслідків спливу позовної давності. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити та стягнути на його користь з позивача судові витрати.

01 липня 2022 року від Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості надійшов відзив на апеляційну скаргу. Дрогобицький міськрайонний центр зайнятості вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає. Звертає увагу, що ОСОБА_1 перебуваючи на обліку як безробітний, приховав інформацію про те, що з 20.03.2003 він зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець, а підприємницьку діяльність припинено 12.05.2020, про, що державним реєстратором внесено відповідний запис №1012167. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 липня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 26 липня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості, суд виходив з тих обставин, що відповідач безпідставно набув від позивача кошти в розмірі 7085,68 грн. у вигляді доходу під час перебування на обліку в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості як безробітний, за період з 17.03.2009 по 30.03.2010 та з 22.06.2011 по 24.01.2012.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Дрогобицький міськрайонний центр зайнятості є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (надалі - Фонд), що діє від імені Фонду відповідно до Законів України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», «Про зайнятість населення», Положення про Дрогобицький міськрайонний центр зайнятості.

17.03.2009 року відповідач ОСОБА_1 подав до Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості заяву про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». З даної заяви вбачається, що відповідач зазначив, що не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, не є найманим працівником, не укладав цивільно правових угод, не є підприємцем, пенсії не отримає, не має права на пенсію за віком в тому числі на пільгових умовах та вислугу років.

Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на день звернення відповідача до центру зайнятості), ОСОБА_1 надано статус безробітного з 17.03.2009.

Законом України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітний визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та приступити до роботи, яка їх влаштовує. У разі відсутності такої роботи державною службою зайнятості приймається рішення про надання громадянам безробітних за їх особистими заявами з восьмого дня після реєстрації у зайнятості за місцем реєстрації як таких, що шукають роботу. Особи визнані у встановленому порядку безробітними, мають право на одержання, відповідно до чинного законодавства України, допомоги з безробіття, передбаченої ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно довідок №1 та №2 від 16.11.2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 за період перебування на обліку в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості як безробітний, за період з 17.03.2009 по 30.03.2010 отримав дохід в розмірі 4444,10 грн., а у період з 22.06.2011 по 24.01.2012 отримав дохід в розмірі 2641,59 грн.

Згідно підпункту б пункту 3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою включаючи підприємців належать до зайнятого населення.

Також п. 12 «Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу і безробітних» (в редакції чинній на день звернення відповідача до центру зайнятості) передбачено, що для одержання статусу безробітного громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості відповідну заяву із зазначенням у ній інформації про те, що він не є найманим працівником, не уклав договір цивільно-правового характеру, не отримує пенсію на пільгових умовах, не зареєстрований як фізична особа-підприємець.

З акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №34 від 21.05.2020 року вбачається, що при здійсненні аналізу даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань встановлено, що ОСОБА_1 з 20.06.2003 зареєстрований як фізична особа підприємець, 12.05.2020 внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

Абзацом 2 п.п.1 п. 2 вищезгаданого Порядку передбачено, що громадяни зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні знімаються з обліку з дня державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості і обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 , стверджуючи, що він був зареєстрованим як фізична особа-підприємець з 25.06.2003 по 02.06.2003 не довів належними та допустимими доказами, що в період перебування на обліку в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості як безробітного та отримання доходу від позивача, за період з 17.03.2009 по 30.03.2010 в розмірі 4444,10 грн., а у період з 22.06.2011 по 24.01.2012 в розмірі 2641,59 грн., не перебував у статусі підприємця.

Сам факт прийняття рішення 02.09.2003 про припинення підприємницької діяльності та зняття 10.09.2003 з обліку за основним місцем не є підставою вважати, що відповідач закінчив процедуру припинення діяльності фізичної особи-підприємця. Згадані обставини підтверджуються листом Головного управління ДПС у Львівській області від 09.06.2020 №2481910/53.10-11.

Окрім цього, скаржником не доведено, що фактичне припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за його рішення в 2003 році не відбулося не з його вини.

Окрім цього, ні листом Головного управління ДПС у Львівській області від 09.06.2020 №2481910/53.10-11, ні рішенням ДПС України від 23.10.2021 №9391/Г/99-00-06-02-01-09 про результати розгляду скарги, не встановлено, що в період з 17.03.2009 по 30.03.2010 і з 22.06.2011 по 24.01.2012 не займався підприємницькою діяльність, не отримував від цього доходу, а також, що підприємницька діяльність суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 в цей період була припинена.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для здійснення позивачем виплати відповідачу в період з 17.03.2009 по 30.03.2010 і з 22.06.2011 по 24.01.2012 як безробітному.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що сума виплаченого забезпечення вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною 1 статті 1166 ЦКУ визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З листа Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості №07-434/20 від 25.05.2020 року вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогою повернути 7085,69 грн. виплаченого забезпечення за період перебування останньої на обліку в статусі безробітного, однак, така відповідачем не виконана.

Що стосується клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, то суд першої інстанції правильно зазначив, що у задоволенні такого слід відмовити, оскільки у відповідності до ч.4 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення штрафних санкцій передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 рокузалишити без змін.

За відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з постановленням нового про відмову в задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з позивача в користь відповідача понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк