П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року м. Київ

Справа № 753/18071/19

Провадження: № 22-ц/824/6514/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Данилова Юрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що за договором позики від 09 жовтня 2010 він позичив у ОСОБА_3 кошти в сумі 29 500 доларів США зі строком повернення не пізніше 09 квітня 2011 року. Виконання умов цього договору зі сторони позичальника було забезпечено укладеним цього ж дня сторонами договором іпотеки, предметом якого була квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належала позивачеві. У цій квартирі проживали його донька ОСОБА_4 , яка є інвалідом з дитинства 2 групи, з неповнолітнім онуком ОСОБА_5 . У лютому 2017 року він, ОСОБА_1 , дізнався, що приватний нотаріус КМНО Стрельченко О.В. звернула стягнення на предмет іпотеки та зареєструвала право власності на цю квартиру за ОСОБА_2 . Зазначив, що реєстрація була здійснена нотаріусом з порушенням умов п. 12 договору іпотеки, статті 35 Закону України «Про іпотеку» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки право власності зареєстроване за особою, яка не є стороною укладених договорів позики та іпотеки, за відсутності доказів отримання ним, як іпотекодавцем, вимоги про усунення порушень виконання умов договору позики та дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна, право користування яким має його онук. За викладених обставин, просив суд визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власностівідмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Данилов Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що реєстрація права власності є недійсним правочином, оскільки обтяжувачем по договору іпотеки є ОСОБА_3 , а право власності на себе зареєстрував ОСОБА_2 . Жодних повідомлень про відступлення права вимоги позивач не отримував, а тому у ОСОБА_2 не було права реєструвати на себе право власності на його, ОСОБА_1 , квартиру. Вказав, що вважає надуманими посилання на те, що позивач відмовився отримувати направлену відповідачем поштову кореспонденцію, оскільки йому не було відомо про надходження цих поштових відправлень. Неотримання позивачем надісланих документів було вигідним саме відповідачу, оскільки останній не мав на меті отримання коштів, його метою було заволодіння квартирою. Окрім того, зазначив, що в оскаржуваному рішенні суд посилається на рішення Київського районного суду міста Харкова від 04.11.2015 року у справі №640/15902/15-ц, яким стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 процентів за користування коштами за договором позики від 09.10.2010 року в сумі 98 805,89 грн та судових витрат. Однак, з поручителем ОСОБА_6 позивач не знайомий, жодного разу його не бачив та він, ОСОБА_6 , ніколи не був його поручителем по фінансових зобов`язаннях. Також, суд першої інстанції застосував подвійне стягнення за одним зобов`язанням, оскільки не звернув увагу на рішення судів, які набрали законної сили, про стягнення боргу з ОСОБА_1 за договором позики та штрафних санкцій. ОСОБА_3 отримав рішення суду про стягнення з боржника, ОСОБА_1 , суми боргу, процентів, інфляції та 3% річних за несвоєчасневиконання боржником грошових зобов`язань, відкрив на підставі цих рішень виконавчі провадженні та в додаток до цього отримав право власності на квартиру, яка була предметом застави, при тому, що борг становив 19 250 доларів США.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 01 червня та 20 червня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Данилов Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 09.10.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_3 кошти в сумі 29 500 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 09.04.2011 року.

За умовами пункту 1 договору повернення позики мало відбуватись за графіком: до 09.11.2010 - 750 доларів США; до 09.12.2010 - 750 доларів США; до 09.01.2011 - 750 доларів США; до 09.02.2011 - 750 доларів США; до 09.03.2011 - 750 доларів США; до 09.04.2011 - 25 750 доларів США (т. 1 а.с. 57).

Пунктом 3 договору передбачена відповідальність позичальника у разі прострочення повернення позики шляхом звернення стягнення на квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом укладеного сторонами, і нотаріально посвідченого 09.10.2010 іпотечного договору (т. 1, а. с. 58-59). Колишня дружина позичальника, ОСОБА_8 , дала нотаріально посвідчену згоду на відчуження цієї квартири (т. 1. а.с. 112).

Пунктом 12 укладеного між сторонами іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язань за договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин:

а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду про набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності:

б) продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець шляхом підписання цього договору надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем на момент укладання Договору, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії.

Відповідно до пункту 8 вказаного договору сторони дійшли згоди про те, будь-яка кореспонденція на ім`я іпотекодавця (боржника) має надсилатися на адресу помешкання, вказану в цьому договорі та в договорі позики. Така кореспонденція має вважатися отриманою ним (боржником) через п`ять днів з моменту її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. Адресою іпотекодавця, яка вказана в договорі іпотеки, є: АДРЕСА_1 .

Позичальник ОСОБА_7 кошти за договором позики від 09.10.2010 не повернув, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.04.2014, зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2014, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 19 250 доларів США, що становить в еквіваленті 249 807,25 грн. залишку неповернутої позики; 5 018,11 доларів США, що становить еквівалент 65 120, 01 грн. процентів; 20 003,01 грн. 3 % річних; 50 000 грн. штрафу (пені) за прострочення виконання зобов`язання; 3 441 грн. судового збору, а усього - 388 371,27 грн. (т. 1. а.с. 162-165).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.12.2014 по справі № 753/12956/14-ц частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_1 проценти за договором позики від 09.10.2020 в сумі 36 324,86 грн., судові витрати в сумі 363,25 грн., а всього - 36 688,11 грн. (т. 1 а.с. 16-167).

Ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 25.03.2015 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.06.2015 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15.12.2014 залишене без змін (т. 1 а. с. 168-169, 170-171).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2015 по справі № 640/15902/15-ц стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами за договором позики від 09.10.2010 в сумі 98 805,89 грн. та судові витрати по 494,02 грн. з кожного (а.с. 72-73).

За нотаріально посвідченим договором відступлення права вимоги від 27.05.2016 ОСОБА_3 відступив на користь ОСОБА_2 всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним 09.10.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з одночасним відступленням права вимоги за договором позики від 09.10.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 74-75).

Рекомендованим листом за № 603 з описом вкладення ОСОБА_3 повідомив боржника ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 про відступлення права вимоги за договором позики та іпотечним договором. Лист повернувся відправнику за закінченням встановленого строку зберігання (т. 1 а.с. 75-77).

Новий кредитор ОСОБА_2 рекомендованим листом за № 755 з описом вкладення направив боржникові ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 вимогу про сплату боргу за договором позики від 09.10.2010 в сумі 37 156 доларів США та неустойки в сумі 14 924 грн. та попередження про можливе звернення стягнення на іпотечне майно у разі невиконання вимоги (т. 1 а.с. 78-82).

Вимога була повернута з інших причин, які не дали змоги виконати зобов`язання щодо пересилання поштового відправлення (т. 1 а.с. 83).

17.11.2016 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. на підставі договору іпотеки від 09.10.2010, зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 672 800 грн. (т. 1 а.с.113-114).

На момент укладення договору позики та іпотеки разом із позивачем в квартирі, що є предметом договору іпотеки, була зареєстрована його дочка ОСОБА_9 (т . 1 а. с. 17, 111), яка є інвалідом 2 групи з дитинства, та має сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 16-17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що новим іпотекодержатеделем були дотримані вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», і він набув права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, оскільки вимога іпотекодержателя про усунення порушень умов договору позики від 09.10.2010 року та попередження про можливе звернення стягнення на іпотечне майно були направлені іпотекодавцеві рекомендованим листом з описом вкладення на його адресу, яка вказана в договорі, а саме: АДРЕСА_1 , при цьому, за умовами договору іпотеки, погодженими сторонами, вимога вважається отриманою через п`ять днів з моменту її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. Також суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 є дідом, а не батьком неповнолітнього ОСОБА_5 , який на час проведення спірної реєстрації був малолітнім, а тому згода органу опіки і піклування не потребувалася. Отже, малолітній ОСОБА_5 мав право лише на проживання у квартирі, що була предметом іпотеки.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац другий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону «Про іпотеку»).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної вище статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Встановивши, що договір іпотеки містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, відповідачем надано державному реєстратору всі необхідні документи, підтверджено належне направлення та отримання боржником та іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції правильно вважав, що при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем ОСОБА_2 не було порушено вимог чинного законодавства.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 607/3282/17 (провадження № 61-43744св18).

При цьому, згідно правового висновку, викладеного у постановахВерховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 569/8962/16-ц та від 01 вересня 2020 року у справі № 496/1317/17, неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку повернути кредитні кошти.

Наслідки такого неповідомлення передбачені частиною другою статті 516 ЦК України, яка не звільняє боржника від виконання свого обов`язку.

Боржник, який не був письмово повідомлений про заміну кредитора, не звільняється від виконання зобов`язання та мав право висунути проти нового кредитора свої заперечення.

Матеріали справи не містять інформації про те, що позивачоскаржував у судовому порядку правочин, на підставі яких ОСОБА_2 набув право вимоги до нього.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що у ОСОБА_2 не було права реєструвати на себе право власності на квартиру ОСОБА_1 , оскільки останній жодних повідомлень про відступлення права вимоги не отримував, є безпідставними.

Безпідставними є і посилання скаржника на те, що ОСОБА_6 ніколи не був поручителем по фінансових зобов`язаннях позивача, оскільки рішення Київського районного суду міста Харкова від 04.11.2015 року у справі №640/15902/15-ц, яким стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами за договором позики від 09.10.2010 року в сумі 98 805,89 грн та судові витрати, також є чинним. З даних ЄДРСР убачається, що ухвалами Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року та Верховного Суду від 23 квітня 2019 року, апеляційну та, відповідно, касаційну скарги ОСОБА_1 визнано неподаними та повернуто скаржнику.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що за відсутності доказів погашення кредитної заборгованості наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року (справа № 361/7543/17, провадження № 14-546цс19)

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що суд першої інстанції застосував подвійне стягнення за одним зобов`язанням, оскільки не звернув увагу на рішення суду, які набрали законної сили, про стягнення боргу з ОСОБА_1 за договором позики та штрафних санкцій, є неприйнятними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанціїзабезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків районного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Данилова Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Данилова Юрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура