Справа №:755/5323/22
Провадження №: 2/755/4454/22
УХВАЛА

"05" липня 2022 р. суддя Дніпровського районного суду міста Києва Виниченко Л.М., перевіривши виконання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Вивчивши матеріали позовної заяви встановлено, що позов підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Як зазначано у преамбулі Закону України «Про міжнародне приватне право», цей Закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Зі змісту позовної заяви убачається, що предметом спору є розірвання шлюбу з громадянином Португальської Республіки ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 60, ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про міжнародне приватне право» дає можливості дійти висновку, що в разі якщо подружжя спільно проживало та в подальшому хоча б один із подружжя продовжує проживати на території України, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

За вимогами ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Згідно положень п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача .

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач обрала підсудність позовної заяви Дніпровському районному суду м. Києва, тобто місцевому суду за своїм місцем проживання, натомість з огляду на відсутність у позивача та відповідача спільних дітей, доказів наявності з відповідачем домовленостей про визначення підсудності позовної заяви місцевому суду за місцем проживання позивача суду не надано, також не зазначені докази на підтвердження поважних причин неможливості виїзду позивача за місцем проживання відповідача, що відповідало б вимогам ст. 28 ЦПК України та п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнароджене приватне право».

Враховуючи вищевикладене, визначення позивачем підсудності позовної заяви Дніпровському районному суду м. Києва жодним чином не обгрунтовано.

Крім цього, впозовній заяві не зазначено щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, що передбачено п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Також суд звертає увагу позивача на те, що у разі доведеності нявності обставин щодо підсудності позовної заяви Дніпровському районному суду м. Києва, копію позовної заяви з доданими до неї документами та судові повістки про виклик відповідача до суду мають здійснюватися з урахуванням міжнародних конвенцій.

01 грудня 2001 року на території України набула чинності Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. Кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3 - 6.

Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 5 Конвенції, Центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. Якщо документ має бути вручений відповідно до частини першої цієї статті, то Центральний Орган може вимагати, щоб документ був складений або перекладений офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної Держави.

Пунктом 2.1 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 № 1092/5/54 визначено, що у разі, якщо при розгляді цивільної справи в суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.6 Інструкції, у разі, якщо правова допомога запитується або надається на підставі Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року, застосовуються відповідні положення цієї Інструкції з урахуванням викладеного в пунктах 6.2-6.14 цієї Інструкції. У разі, якщо документ підлягає врученню в іноземній державі відповідно до частини першої статті 5 Конвенції про вручення, він має бути складений або перекладений на офіційну мову або одну з офіційних мов запитуваної держави.

Позивачем позовна заява та додані до неї документи, окрім копії паспорта відповідача, подані у двох примірниках, що складені українською мовою. Натомість копія позовної заяви з доданими до неї документами, які б були перекладені на офіційну мову запитуваної держави - Португальської Республіки, суду не надано.

В разі надання суду примірника позовної заяви з доданими до неї документами складеними офіційною мовою Португальської Республіки, позивачу необхідно також надати докумет, який посвідчуватиме право особи перекладача на здійснення такого перекладу.

На виконання вимог ухвали необхідно надати виправлену позовну заяву її копію для вручення відповідачу та додані до неї документи у кількості учасників судового розгляду із відповідним офіційним перекладом на португальську мову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, заява підлягає залишенню без руху.

Керуючись статтями 175, 185 Цивільного процесуального кодексу України,-

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без руху з наданням строку позивачу для усунення недоліків не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали. У разі невиконання вимог ухвали позовна заява буде вважатися не поданою і повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя