Справа № 127/2330/22
Провадження № 2/127/287/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 рокумісто Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Волошин С.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі Вінницького відділення №2 АТ «Ідея Банк» про стягнення грошових сум,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» в особі Вінницького відділення №2 АТ «Ідея Банк», в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 191 433 гривень відповідно до Договору поворотної фінансової допомоги від 07.12.2018 року, з яких: 23 416 гривень інфляційних, 114 240 гривень пені, 12 133 гривень - 3% річних, 41 644,94 гривень процентів за користування коштами.

Позов мотивований тим, що 07.12.2018 року між сторонами було укладено Договір поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого, позикодавець ОСОБА_1 надає позичальнику ПАТ «Ідея Банк» грошові кошти в розмірі визначеному в договорі, а позичальник зобов`язується прийняти позику і повернути її позикодавцеві у визначений цим договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики. У відповідності до п. 1.2 Договору позика надана під 19,5 % річних, з виплатою відсотків в кінці терміну від дати укладання даного договору. Згідно до п. 2.1. Договору сума позики становить 190 000,00 грн., строком на 6 місяців. Остаточною датою повернення коштів є 07 травня 2019 року. Відповідно до Договору позивач 07.12.2018 року внесла в касу АТ «Ідея Банк» кошти в сумі 190 000 гривень, проте АТ «Ідея Банк» своїх зобов`язань не виконав, 07.05.2019 року грошові кошти позивачу повернуті не були. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року у справі №127/984/20 стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором поворотної фінансової допомоги від 07.12.2018 року у розмірі 713 382 гривень, з яких: 190 000 гривень сума позики, 12 282 гривні проценти за користування позикою з 07.12.2018 року по 07.05.2019 року, 511 100 гривень пеня за прострочення повернення позики з 08.05.2019 року по 31.01.2020 року (269 днів). Постановою Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 31.05.2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року залишено без змін. Визначені судом суми сплачені відповідачем 26.06.2021 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.07.2021 року у справі №127/23/21, яке залишено без змін Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.10.2021 року, в задоволені позову АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору поворотної фінансової допомоги відмовлено повністю. Позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасним поверненням позики з відповідача підлягає стягненню 191 433 гривень, з яких: 23 416 гривень інфляційних за період з 07.05.2019 року по 25.06.2021 року, 114 240 гривень пені (за решту 96 днів з 365), 12 133 гривень 3% річних за користування коштами на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, 41 644,94 гривень процентів за користування коштами на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України.

Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

08.06.2022 року від представника відповідача АТ «Ідея Банк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування коштами в сумі 41 644,94 гривень та пені в сумі 114 240 гривень. Свою позицію мотивував тим, що одночасне стягнення відсотків за ст.1048 ЦК України та ст.625 ЦК України є неправомірним. Свої заперечення в частині вимоги про стягнення пені відповідач зазначив, що сплатив пеню, стягнуту рішенням суду від 17.09.2020 року в повному обсязі, при тому, що такий розмір пені і так перевищував у 2,5 рази суму позики, у рази перевищує будь-які збитки позивача, пов`язані з несвоєчасним поверненням позики. Представник відповідача просив звернути увагу на те, що відповідач визнаний потерпілим у кримінальній справі №127/7705/21 за обвинуваченням колишнього працівника Банку у незаконному заволодінні коштами позики за Договором. Договір був укладений поза волею Банку на вкрай невигідних умовах та всупереч встановлених у Банку процедурам, хоча і визнаний судами дійсним. Внаслідок злочинних дій Банк жодним чином не скористався коштами позики за Договором та витрати Банку на сплату пені та інших витрат, пов`язані з виконанням судового рішення не мають жодних перспектив бути стягнутими за цивільним позовом, тобто є прямими збитками Банку.

20.06.2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача ОСОБА_2 вказав на те, що доводи відзиву не спростовують доводи позовної заяви. Посилання представника відповідача на те, що пеню відповідачем сплачено на 269 днів прострочення виконання зобов`язань не спростовує право позивача на стягнення з відповідача пені за решту днів з 365, передбачених ч.2 ст.358 ЦК України (спеціальна позовна давність для стягнення неустойки). Заперечення відповідача щодо стягнення процентів за користування коштами в сумі 41 644,94 гривень на підставі того, що вимога про стягнення процентів за відсотковою ставкою, передбаченою договором, є безпідставною, не приймається представником позивача, оскільки зазначена сума є нарахуванням процентів відповідно до вимог ст.536 ЦК України (зобов`язання сплачувати проценти за користування чужими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України).

Правом на подання заперечень відповідач не скористався.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що 07.12.2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено Договір поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого, позикодавець ОСОБА_1 надає позичальнику ПАТ «Ідея Банк» грошові кошти в розмірі визначеному в договорі, а позичальник зобов`язується прийняти позику і повернути її позикодавцеві у визначений цим договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики. У відповідності до п. 1.2 позика надана під 19,5 % річних, з виплатою відсотків в кінці терміну від дати укладання даного договору. Згідно до п. 2.1. договору сума позики становить 190 000,00 грн., строком на 6 місяців. Остаточною датою повернення коштів є 07 травня 2019 року (а.с.7).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року у справі №127/984/20 стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором поворотної фінансової допомоги від 07.12.2018 року у розмірі 713 382 гривень, з яких: 190 000 гривень сума позики, 12 282 гривні проценти за користування позикою з 07.12.2018 року по 07.05.2019 року, 511 100 гривень пеня за прострочення повернення позики з 08.05.2019 року по 31.01.2020 року (269 днів) (а.с.8-10).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року апеляційну рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року залишено без змін (а.с.12-15).

Постановою Верховного Суду від 31.05.2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03.02.2021 року залишено без змін (а.с.16-22).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.07.2021 року у справі №127/23/21, яке залишено без змін Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.10.2021 року, в задоволені позову АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору поворотної фінансової допомоги відмовлено повністю (а.с.29-36).

Згідно доводів позовної заяви стягнуті суми згідно рішення суду сплачені відповідачем 26.06.2021 року.

Разом з тим, з копії постанови про закінчення виконавчого провадження №65918188, винесеної 29.06.2021 року головним державним виконавцем Галицького відділу ДВС у місті Львові Західного МУ МЮ (м.Львів) Левко Л.Р., вбачається, що АТ «Ідея Банк» сплатило стягувачу ОСОБА_1 заборгованість за виконавчим листом №127/984/20 від 15.02.2021 року 17.06.2021 року, на підтвердження чого надало меморіальний ордер №6029056 від 17.06.2021 року (а.с.23).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.08.2021 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови від 29.06.2021 року про закінчення виконавчого провадження №65918188 з примусового виконання виконавчого листа №127/984/20 від 15.02.2021 року (а.с.24-26). В цій ухвалі суд дійшов висновку, що меморіальний ордер №6029056 від 17.06.2021 року підтверджує, що кошти надійшли на рахунок отримувача, рішення суду виконано в повному обсязі. Готівкові кошти з рахунку отримано ОСОБА_1 25.06.2021 року згідно заяви про видачу готівки від 25.06.2021 року за №8999162.

З огляду на викладене суд не погоджується з визначеною позивачем датою фактичного виконання відповідачем рішення суду - 26.06.2021 року, оскільки вона спростовується матеріалами справи. Датою такого виконання є 17.06.2021.

Суд констатує, що датою повного виконання відповідачем рішення суду у справі №127/984/20 від 17.09.2020 року є саме 17.06.2021 року, періодом прострочення відповідачем виконання зобов`язання з повернення позивачу коштів за Договором поворотної фінансової допомоги від 07.12.2018 року є період з 08.05.2019 року по 16.06.2021 року.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16, зазначено, що «статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові».

Як вбачається з матеріалів справи відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань, а тому позивач має право на отримання 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до положень ст.625 ЦК України, за період прострочення з 08.05.2019 року по 16.06.2021 року, які відповідно становлять 12 025,00 грн 3% річних за несвоєчасне повернення позики та 23 416,13 грн - втрати від інфляції за несвоєчасне повернення позики (розрахунок втрат від інфляції проведено відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, як компенсаторна санкція за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо стягнення пені в сумі 114240 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.546 ЦК України та ст.549 ЦК України, виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з п.7.3. Договору при порушенні Позичальником строку повернення позики, вказаного п. 4.1. цього Договору, останній зобов`язується сплатити Позикодавцю пеню в розмірі 1% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики.

У спірних правовідносинах, як зазначено вище, прострочення мало місце з 08.05.2019 року (наступний день після дати остаточного повернення позики).

Ч.2 ст.258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) в один рік (365 днів).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 року у справі №127/984/20 стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за період з 08.05.2019 року по 31.01.2020 року (за 269 днів) в сумі 511 100 грн.

Разом з тим позивач пред`явив до суду вимогу про стягнення пені за решту днів, в межах річного строку, що визначено ч. 2 ст. 258 ЦК України, а саме за період з 01.02.2020 року по 07.05.2020 року тривалістю 96 днів.

Розрахунок пені за порушення строку повернення позики за вказаний період складає 182 400 грн = 190 000 грн. *1% * 96 днів, відповідно розрахунок позивача суд визнає невірним.

Попри те, що позивачем невірно проведено розрахунок пені за наведений період, суд на підставі ст. 13 ЦПК України, розглядає ці вимоги позивача в заявлених межах (сума позовних вимог за цією вимогою становить 114240 грн.).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення суми пені в розмірі 114240 грн. (в межах заявлених вимог) суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Із наведеного вбачається, що Цивільний кодекс України визначає дві умови, за яких суд може зменшити розмір неустойки: 1) розмір неустойки значно перевищує розмір збитків; 2) наявність обставин, що мають істотне значення.

У Постанові від 23.03.2021 р. у справі № 921/580/19 Верховний Суд вказує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності в законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі 902/538/18).

Суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Верховний Суд вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки неодноразово зазначав, що ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тому положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

ВС не визнав висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі, що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

З огляду на викладене, а також те, що з відповідача уже стягнуто 511 100 грн. неустойки (рішення суду від 17.09.2020), враховуючи розмір заявлених позовних вимог в цій справі в сумі 114 240 грн. (загальний розмір неустойки становить 625 340 грн., 511100 грн з яких уже сплачено), що у своїй сукупності у більш ніж утричі перевищує розмір збитків, які становлять 202 282 грн. (190 000 грн. сума позики + 12282 грн. проценти), суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки, що заявлена до відшкодування у цій справі з 114240 грн. до 5000 грн.

Таким чином сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача у цій справі становить 5000 грн., з огляду на те, що позивач уже отримала відшкодування неустойки в сумі 511 100 грн., та те, що розмір заявленої до відшкодування неустойки загалом (загальний розмір) значно перевищує розмір збитків.

Щодо позовної вимоги про стягнення процентів за користування коштами на підставі ст.536 та ч.1 ст.1048 ЦК України суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17, з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: «Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом; Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за частиною першою статті 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

У постановах Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі №902/5/19 та від 02.07.2020 у справі №910/18618/17, викладено висновок стосовно того, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Цей висновок зроблено Верховним Судом з посиланням, у тому числі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16.

Оскільки умовами Договору поворотної фінансової допомоги від 07.12.2018 року кінцевим строком повернення позики визначено 07.05.2019 року, нарахування процентів за ч.1 ст.1048 ЦК України за користування позикою після закінчення строку, на який її надано, не ґрунтується на вимогах закону.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові № 752/26485/17 від 08.09.2021 року.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування коштами в сумі 41 644,94 гривень за обліковою ставкою НБУ, слід відмовити.

Враховуючи все вищевикладене позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, з відповідача на її користь підлягає стягненню 40 441, 13 гривень, з яких: 12 025,00 грн 3% річних за несвоєчасне повернення позики за період з 08.05.2019 року по 16.06.2021 року, 23 416,13 грн - втрати від інфляції за несвоєчасне повернення позики за період з 08.05.2019 року по 16.06.2021 року, 5000 гривень пеня за період з 01.02.2020 року по 07.05.2020 року (96 днів).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 21,13%).

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі Вінницького відділення №2 АТ «Ідея Банк» про стягнення грошових сум задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 40 441, 13 гривень, з яких: 12 025,00 грн 3% річних за несвоєчасне повернення позики за період з 08.05.2019 року по 16.06.2021 року, 23 416,13 грн - втрати від інфляції за несвоєчасне повернення позики за період з 08.05.2019 року по 16.06.2021 року, 5 000 гривень пеня за період з 01.02.2020 року по 07.05.2020 року (96 днів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 404, 64 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 2113 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Акціонерне товариство «Ідея Банк», , місцезнаходження: м.Львів, вул. Валова,11.

Суддя: