Провадження № 2/638/2546/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю: секретаря судового засідання позивача відповідача- Поволяєвої О.В., - Варданян К.Г., - Петренко І.С., - Петренка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про подія спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в якому просила: визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира); визнати за відповідачем право власності на 1/3 частину квартири, а за позивача право власності на 2/3 частини квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами 12 жовтня 2003 зареєстровано шлюб, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей. Позивач разом з дітьми проживає у спірній квартирі, яка була набута під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки діти проживають з позивачем, а відповідач матеріально їм не допомагає, вона з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей просить передати у її власність 2/3 частини квартири.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

14 вересня 2021 року відповідачем подано відзив на позов, в якому у задоволенні позову у повному обсязі заперечував, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири. Зазначив, що правові підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири відсутні, оскільки відповідач не ухиляється від участі в утриманні дітей.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що наразі відповідач сплачує аліменти на утримання дітей у добровільному порядку, інколи навіть в сумі яка є більшою за визначену судом.

Відповідач в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, не заперечував проти того, що квартира є спільною сумісною власністю. Проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири не заперечував. Зазначив, що підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя відсутні.

Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

12 жовтня 2003 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1540, виданим Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції.

За час перебування у шлюбі у сторін народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07 грудня 2004 року, актовий запис № 695 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 24 липня 2008 року, актовий запис № 462

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 18 січня 2022 року, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності на підстав договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ільїною І.М. за реєстровим № 2289, належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 25,8 кв.м.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Під час судового засідання відповідач не заперечував, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже договір купівлі-продажу в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя.

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту купівлі квартири за особисті кошти. Навпаки він в судовому засіданні визнав та не заперечував, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кошти, які використані в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти.

До того ж, посилання позивача на те, що суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей є безпідставним, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач не ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, а відповідно до пояснень позивача іноді сплачує у добровільному порядку суму більшу, ніж визначена судом.

Згідно ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 23 Постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зважаючи на зазначене вище, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, у зв`язку з чим вимога позивача про визнання квартири АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 , придбана 04 вересня 2020 року, під час перебування сторін в шлюбі, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя та частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Зважаючи на те, що судом встановлено, що під час шлюбу відповідач дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не ухиляється від участі в утриманні дітей, а позивачем не доведено, що розмір аліментів, що сплачується відповідачем на утримання дітей є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини спірної квартири відсутні.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 60, 61, 70,71 СК України, ст. 355, 368, 392 ЦК України, ст. 4-5, 12, 76-83, 263-265 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про подія спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 3 138,20 грн. (три тисячі сто тридцять вісім гривень двадцять копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Поволяєва