Справа № 298/414/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Кекерчень М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2020 року у складі судді Лютянської М.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення неустойки за порушення договірних зобов`язань, інфляційних витрат та процентів, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що 13 січня 2011 року між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 було укладено Договір найму (оренди) транспортного засобу. 27 січня 2011 року та 12 лютого 2011 року було укладено між ОСОБА_1 з однієї сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з іншої сторони договір поруки до вищезгаданого Договору найму(оренди), за яким останні зобов`язалися нести солідарну відповідальність за виконання згаданого договору оренди. Оскільки, боржники не виконували взяті на себе обов`язки та не сплачували орендні платежі, ОСОБА_1 звернулася у червні 2011 року до суду про стягнення заборгованості. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2012 року було повністю задоволено її вимоги та стягнуто з відповідачів заборгованість за несплачені Договором платежі у сумі 11500 грн., 5000 грн. штрафу, 2340 грн. моральної шкоди та 293 грн. судових витрат. Дане судове рішення залишається до цих пір не виконане, що стверджується інформацією про відкриті відносно боржників виконавчі провадження. Відповідно до п. 4,6 Договору найму (оренди) в разі виникнення заборгованості за цим договором з моменту звернення з позовною заявою до суду на зазначену заборгованість нараховується пеня у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення до моменту повного погашення. Вона звернулася до суду 24.06.2011 року, що стверджується поштовою квитанцією та описом вкладення до поштового конверту, а отже відповідно до п.4,6 Договору найму (оренди), саме з цієї дати нараховується пеня на зазначену заборгованість до моменту повного погашення. Проте для спрощення розрахунків та користуючись своїм правом на власний розсуд розпоряджатися своїми вимогами, вона вимагає сплати їй пені за період з 01 липня 2011 року по 31.03.2020 року. У даному випадку на підставі судового рішення від 05.04.2012 року у боржників виникло зобов`язання сплатити грошові кошти, залишок яких на момент подання позову становить 15026,32 грн., а відтак його невиконання тягне за собою наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, таким чином позивачка має право на стягнення інфляційних та 3% річних, починаючи з 05.04.2012 року по теперішній час. Проте враховуючи, що на даний момент індекс інфляції в Україні відомий до кінця березня 2020 року та користуючись своїм правом щодо розпорядження вимогами вона вимагає стягнути інфляційні та 3 % річних за період з 05.04.2012 року по 31.03.2020 року. Позивач просила стягнути з ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ОСОБА_5 у солідарному порядку на її користь 30000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 01.07.2011 року по 31.03.2020 року, 3602,61 грн. три проценти річних та 24372,69 грн. інфляційних втрат за період з 05.04.2012 року по 31.03.2020 року за невиконання грошового зобов`язання згідно рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2012 року.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні заявленого позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявлених вимог та залишив поза увагою, що позивачем доведено належними і допустимими доказами, що між сторонами спору існують боргові правовідносини, згідно з якими відповідачі повинні сплатити позивачу визначену судовим рішенням суму грошових коштів і безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заявляє про застосування позовної давності, оскільки таку заяву в суді першої інстанції він не міг здійснити через неповідомлення його про розгляд справи, а також вказує, що позивач, звертаючись до суду, приховала здійснення ним платежів згідно квитанцій від 25.04.2012р. на сумі 300грн., 10.05.2012 на суму 530грн., 19.06.2012 на суму 600грн, 18.10.2017 на суму 4 618,35 грн, 26.01.2018р на суму 3510грн., а тому неправильно здійснено розрахунки та не доведено підстави позову.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вказує на безпідставність доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Апелянт ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали відзив на апеляційну скаргу, апеляційну скаргу просять залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , допитаного в якості свідка, та представника ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що13 січня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 (наймодавець) та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 (наймачі) було укладено Договір найму (оренди) транспортного засобу, за яким наймодавець передає, а наймачі приймають у тимчасове платне користування транспортний засіб марки DAEWOO Т13110, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком з моменту підписання сторонами цього договору до 12.07.2011 року. В разі якщо після 12.07.2011 року наймачі продовжують користуватися транспортним засобом сплачувати орендну плату строк оренди вважається продовженим, ще на один рік. Загальна сума плати за найм транспортного засобу становить 15 600грн. Плата за найм нараховується по 100 грн. за один день користування автомобілем, окрім вихідного дня неділі. Наймачі вносять плату за кожні п`ять днів користування автомобілем в сумі 500грн.

27 січня 2011 року та 12 лютого 2011 року було укладено між ОСОБА_1 з однієї сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з іншої сторони договір поруки до вищезгаданого Договору найму(оренди), за яким останні зобов`язалися нести солідарну відповідальність за виконання згаданого договору оренди.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2012 року позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з відповідачів заборгованість за несплачені за вказаним Договором платежі у сумі 11500 грн., 5000 грн. штрафу, 2340 грн. моральної шкоди та 293 грн. судових витрат. За даним рішенням суду видано виконавчий лист від 24.07.2012 року № 2-192/11.

Згідно інформації про виконавче провадження за даним виконавчим листом станом на 13.04.2020 року виконавче провадження не завершено, перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Гординського Р.К., залишок коштів до стягнення за вказаним виконавчим документом становить 15026, 32 грн.

Таким чином матеріалами справи доведено, що вищевказане рішення суду, яке набрало законної сили, до даного часу боржниками в повному обсязі не виконано.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У ч.5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено висновки щодо застосування положень ст 625 ЦК України. Вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за договором, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, правовий аналіз норм ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, з ухваленням 05.04.2012р. рішення Апеляційним судом Закарпатської області про стягнення заборгованості за договором, зобов`язання відповідачів сплатити зазначену заборгованість не припинилося, і таке рішення на час розгляду даної справи відповідачами не виконано, а заборгованість за договором не погашена, а тому позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України - інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох процентів річних.

Матеріалами справи доведено, що на момент звернення позивача із даним позовом залишок заборгованості за грошовим зобов`язанням, що виникло з рішення суду від 05.04.2012 року становить 15026,32 грн. Згідно розрахунку три проценти річних із даної суми за період з 05.04.2012року по 31.03.2020 року складає 3 602,61 грн., сума інфляційних втрат за цей період складає 24 372 грн. З таким розрахунком повністю погоджується колегія суддів, оскільки такий відповідачами не спростований.

Посилання відповідача ОСОБА_9 у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач, звертаючись до суду, приховала здійснення ним платежів згідно квитанцій від 25.04.2012р. на сумі 300грн., 10.05.2012 на суму 530грн., 19.06.2012 на суму 600грн, 18.10.2017 на суму 4 618,35 грн., 26.01.2018р на суму 3510грн., не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу додано копії таких квитанцій, які є нечитабельними, і з яких неможливо достовірно встановити платника, одержувача коштів, а також чи сплачувались дані кошти стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду. На вимогу суду надати оригінали квитанцій, такі не надані в зв`язку з неможливістю їх надати через сплив значного часу. Окрім того, колегія суддів зауважує, що виконавчий лист №2-192/11 від 24.07.2012 за вищевказаним рішенням суду тривалий час перебував на виконанні в органах ДВС та повертався стягувачу. У постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 30.11.2017 року державним виконавцем вказано, що залишок боргу за вказаним виконавчим листом становить 15026, 32 грн. і саме такий залишок боргу вказаний у постанові про відкриття виконавчого провадження за даним виконавчим листом у постанові про відкриття виконавчого провадження від 11.06.2018 року. Тобто, при примусовому виконанні державним виконавцем та винесені 30.11.2017 року постанови про повернення виконавчого документу стягувачу державним виконавцем встановлено, що станом на 30.11.2017 року залишок заборгованості становить 15026, 32 грн., за таким залишком заборгованості відкрито виконавче провадження 11.06.2018 року і така сума станом на час пред`явлення позову залишилась не виконана і обґрунтовано стала базою для нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. Відповідачами не подано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування, що залишок боргу за даним виконавчим листом є меншим за суму 15026, 32 грн., яка вказана позивачем у позовній заяві і стала підставою для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Не заслуговує на увагу також заява відповідача ОСОБА_9 про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції і його посилання, що таку заяву в суді першої інстанції він не міг зробити через неповідомлення його про розгляд справи, оскільки матеріалами справи стверджено, що про розгляд справи ОСОБА_9 неодноразово повідомлявся за адресою, за якою він зареєстрований та проживає, і яка вказана, як в позовній заяві, так і в його апеляційній скарзі, однак від отримання судової повістки він відмовився, що стверджено відповідною відміткою на поштовому конверті (а.с.78т.1).

Згідно з ч.2,ч.3 п.11 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судові повістку, вважається повідомленою про розгляд справи.

Таким чином, відповідач ОСОБА_9 вважається повідомленим про розгляд справи, при отриманні судової повістки і явки його до суду мав можливість здійснити свої процесуальні права, в тому числі і подати заяву про застосування позовної давності, однак такі не реалізував.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідачів 3602,61 грн. три проценти річних та 24372,69 грн. інфляційних втрат за період з 05.04.2012 року по 31.03.2020 року за невиконання грошового зобов`язання згідно рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2012 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідачів пені, яка нарахована позивачем з 01.07.2011 року по 31.03.2020 року у розмірі 183770грн., яка нею зменшена до 30000 грн., оскільки такі є безпідставними.

З поданої заяви вбачається, що такий розмір пені позивач нарахував виходячи з п. 4.6 договору найму (оренди), згідно з яким в разі виникнення заборгованості за цим договором з моменту звернення з позовною заявою до суду на зазначену заборгованість нараховується пеня у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення до моменту повного погашення.

З такими посиланням не можна погодитись, з врахуванням наступного.

У п. 2.2 договору найму (оренди) транспортного засобу від 13.01.2011 року зазначено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами будь яких зобов`язань прийнятих ними на себе згідно умов цього договору. При цьому строк найму (оренди) транспортного засобу складає з моменту підписання сторонами цього договору до 12.07.2011 року. В разі якщо після 12.07.2011 року наймачі продовжують користуватися транспортним засобом сплачувати орендну плату строк оренди вважається продовженим, ще на один рік.

У п.3.2. даного договору вказано, що наймодавець має право без попередження відмовитися від цього договору (розірвати його) в односторонньому порядку та вилучити транспортний засіб, якщо у наймачів виникне заборгованість за цим договором більше ніж на 1% від суми цього договору визначеної в п. 2.3. Договір буде вважатися розірваним з моменту відправлення наймодавцем на адресу будь кого з наймачів повідомлення про розірвання договору; без попередження вилучити транспортний засіб не відмовляючись від цього договору (не розриваючи його), якщо у наймачів виникне заборгованість за цим договором більше ніж на 1% від суми цього договору визначеної в п. 2.3. При цьому транспортний засіб буде знаходитись на зберігання у наймодавця до моменту повного погашення заборгованості за цим договором. За період знаходження автомобіля на зберігання у наймодавця, наймачам нараховується орендна плата, при цьому наймодавець має право користуватися та розпоряджатися автомобілем на власний розсуд.; у разі розірвання договору з підстав визначених п.3.2.звернутися до суду про стягнення заборгованості за цим договором, яка виникла до моменту розірвання договору.

З матеріалів оглянутої судом справи №2-192/11 вбачається та рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2012 року встановлено, що позивачка через невиконання відповідачами зобов`язання по своєчасній оплаті орендної плати і наявності заборгованості в розмірі 11 500грн., 02.03.2011 року вилучила у відповідачів транспортний засіб і 29.06.2011 року звернулася в суд із вимогами про стягнення з відповідачів 11 500грн. заборгованості за несплачені платежі, 5000 штрафу за невиконання договору та 2340 грн. моральної шкоди, які судом задоволено, а також встановлено, що умови договору діють до звернення позивача до суду, тобто до 29.06.2011 року.

З врахуванням вищенаведених обставин, та умов укладеного договору, дія договору припинена з моменту звернення позивачем до суду і нарахування пені згідно з договором поза межами дії договору є необґрунтованим. Таким чином вимоги про стягнення заявленої пені не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задовлення позову з вищенаведених підстав.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2020 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ), на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ), інфляційні втрати в сумі 24372,69 грн., 3% річних в сумі 3602,61 грн. В решті заявлених вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: