КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1680/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Чугуєнка Дмитра Віталійовича та представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Крилова Андрія Володимировича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року (суддя Українець В.В.) у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник Андрій Миколайович про визнання договорів недійсними,

встановив:

у жовтні 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними: договір дарування нерухомого майна від 9 листопада 2015 року, а саме: квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00), яка складається із трьох кімнат, загальною площею 62,1кв.м., житловою площею 44,2кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М. та внесений до реєстру за №1754; та договір купівлі-продажу автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , укладений 13 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою-рахунком серії ААЕ №468876 , виданою ТОВ «Текстон» 13 листопада 2015 року, та просила стягнути судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 29 січня 2015 року між нею та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір доручення №29/01/2015-1, відповідно до якого вона від свого імені та за рахунок ОСОБА_2 зобов`язалась виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу відповідача автомобільним транспортом у міському, приміському й міжміському сполученні. На виконання умов договору відповідачу були надані послуги з перевезення вантажу на загальну суму 84 150грн, які оплачені відповідачем не були, тому рішенням Господарського суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на її користь заборгованість на загальну суму 137 517грн 72коп.

Позивач посилалася на те, що для виконання рішення суду постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14 грудня 2015 року було відкрито виконавче провадження №49638387, однак всі виконавчі дії, які були вчинені з метою виявлення майна боржника, виявилися безрезультатними, оскільки після ухвалення рішення Господарським судом м. Києва від 1 жовтня 2015 року та до відкриття виконавчого провадження ОСОБА_2 здійснив відчуження рухомого та нерухомого майна, що належало йому на праві власності, своїй дружині ОСОБА_3 .

Позивач зазначала, що 9 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , та договір дарування гаражу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00), загальною площею 17,9кв.м., який знаходиться за адресою: місто Київ, «Зірка» кооператив по будівництву та експлуатації гаражів, гараж НОМЕР_4 , адреса гаражного кооперативу: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М. та внесений до реєстру за номером 1758.

Крім того, 13 листопада 2015 року ОСОБА_2 здійснив перереєстрацію належного йому автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 , про що складена довідка-рахунок серії ААЕ №468876, видана ТОВ «Текстон» 13 листопада 2015 року.

Позивач стверджувала, що вказані договори відчуження майна є фіктивними, вчиненні з метою уникнення виконання рішення суду, так як боржником за час виконання рішення господарського суду не було сплачено жодної гривні на погашення заборгованості, боржник жодного разу не з`явився до державного виконавця, а протягом одного місяця після набрання законної сили рішенням суду відчужив все належне йому рухоме та нерухоме майно, хоча продовжує ним користуватися, що свідчить про фіктивність укладених договорів.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково, визнано недійсною угоду по відчуженню ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №468876 , виданої 13 листопада 2015 року ТОВ «Текстон». Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960грн 50коп. з кожного. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Чугуєнко Д.В. просить рішення суду змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити позов в повному обсязі.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, вважає, що рішення суду не містить логічних, послідовних висновків та посилань на законодавство щодо визнання недійсними фіктивних правочинів у зв`язку із фраудаторним змістом і ціллю, судом не наведено обґрунтування задоволення вимог в одній частині і підстави відмови в іншій.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у визнанні недійсним договору дарування квартири з посиланням на положення ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», так як позивач звернулася до суду з даним позов у зв`язку із об`єктивною поведінкою боржника та протиправністю вчинених ним правочинів. Разом з цим, суд визнав один правочин недійсним, а щодо визнання недійсним іншого правочину відмовив, що створює юридичну невизначеність.

Представник позивача вважає, що якщо боржник уклав договір купівлі-продажу автомобіля неправомірно і суд визнав цей договір фіктивним, то суд має з тих самих підстав визнати недійсним інший правочин - договір дарування квартири, так як не існує жодного нормативно-правового акта, відповідно до якого, обсяг правочинів, які може суд

визнати недійсними, обмежений розміром боргу, що залишився до стягнення у виконавчому провадженні.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідачів - адвокат Крилов А.В. просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсною угоду по відчуженню автомобіля, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Представник відповідачів посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази у підтвердження обізнаності ОСОБА_2 про прийняте 1 жовтня 2015 року Господарським судом міста Києва рішення, тому судом першої інстанції зроблений необґрунтований висновок про недобросовісність ОСОБА_2 при вчиненні правочинів з відчуження майна та про наявність в його діях наміру на ухилення від виконання рішення Господарського суду міста Києва.

Крім того, представник відповідачів стверджує, що Головним управлінням ПФУ в м. Києві щомісячно здійснюються відрахування з пенсії ОСОБА_2 для погашення заборгованості за ВП №49638387.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник А.М. направив на електронну пошту Київського апеляційного суду пояснення, які підписані електронним підписом, в яких просить розглядати справи у його відсутність та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ФОП ОСОБА_1 - адвоката Чугуєнка Д.В., який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив залишити без задоволення апеляційну скаргу представника відповідачів, пояснення представника відповідачів - адвоката Крилова А.В., який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 1 жовтня 2015 року з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 стягнуто 84 150грн основного боргу, 24 498грн 02коп. пені, 1 258грн 79коп. - 3% річних, інфляційні втрати у сумі 24 914грн 48коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 696грн 43коп.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві Ясінської К.М. від 14 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості. На час звернення до суду з даним позовом рішення господарського суду не виконане.

Згідно листа регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України № 31/26-96 від 14 лютого 2018 року автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №468876 , виданої 13 листопада 2015 року ТОВ «Текстон», перереєстрований на ім`я ОСОБА_3 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 13 червня 2017 року квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, укладеного 9 листопада 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Коберником А.М., зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .

Відчуження вищевказаного майна відповідач ОСОБА_2 під час судового розгляду не заперечував.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що

оспорювані правочини укладені у період між ухваленням рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача та відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» на квартиру, яка була відчужена відповідачем, не може бути звернуто стягнення, а тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним за позовом позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи, наданим доказам та ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Під час розгляду справи апеляційний суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь дружини після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

За обставинами даної справи ОСОБА_2 відчужив майно, зокрема автомобіль, після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, доказів, що автомобіль відчужений за оплатним договором, матеріали справи не містять, майно відчужене на користь дружини, після відчуження майна у нього відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання договору про відчуження автомобіля недійсним у зв`язку із його фіктивністю.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачів про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 був обізнаний про прийняте 1 жовтня 2015 року рішення про стягнення з нього заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з тексту рішення Господарського суду міста Києва від 1 жовтня 2015 року вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду. На спростування вказаних обставин відповідач належних доказів не надав, рішення господарського суду не оскаржив, а відтак воно є законним.

Посилання представника відповідачів на те, що з пенсії ОСОБА_2 щомісячно відраховуються кошти на погашення заборгованості, не є підставою для висновку про добросовісність дій ОСОБА_2 при відчуженні майна, оскільки щомісячні відрахування з пенсії є незначними і для погашення наявної заборгованості необхідний значний період часу. Інших дій на виконання рішення суду боржником вчинено не було.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з доводами представника позивача, що не визнання всіх укладених договорів про відчуження майна боржника, створює юридичну невизначеність.

Зокрема, позивачем не був оспорений договір дарування гаражу, який відповідачі також уклали 9 листопада 2015 року.

Аналіз статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що за рахунок відчуженого майна було можливе виконання рішення господарського суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на її користь.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час відкриття виконавчого провадження № 49638387, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Частини 5, 6, 7 вказаної норми визначали, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного

виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов`язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Станом на грудень 2015 року мінімальна заробітна плата становила 1 378грн, з січня 2016 року - 1 450грн, тому державний виконавець міг звернути стягнення на майно ОСОБА_2 .

Разом з цим, на час звернення до суду з даним позовом діяли інші норми Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, частина 5 статті 48 цього Закону передбачає, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Однак, частина 7 вказаної норми визначає, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється.

Станом на жовтень 2019 року (час звернення до суду з даним позовом) мінімальна заробітна плата становила 4 173грн, згідно довідки ГУ ПФУ у м. Києві від 15 листопада 2019 року з пенсії ОСОБА_2 на користь позивача було стягнуто 20 491грн 68коп., що позивач не заперечувала, а відтак розмір заборгованості становив 117 026,04грн, що виключало звернення стягнення на єдине житло ОСОБА_2 , так як матеріали справи не містять інформації про наявність у ОСОБА_2 іншого житла.

За таких обставин, визнання недійсним договору дарування квартири, який був укладений 9 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки відповідно до положень ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на вказане майно у рахунок погашення заборгованості.

При цьому, позивачем не було заявлено позовних вимог про визнання недійсним договору дарування гаражу, який відповідачі також уклали 9 листопада 2015 року.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, який укладений 9 листопада 2015 року між відповідачами, саме за позовом ФОП ОСОБА_1 , так як це не призведе до захисту її прав та інтересів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, недостатня обґрунтованість рішення суду усунена у даній постанові, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Чугуєнка Дмитра Віталійовича та представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Крилова Андрія Володимировича залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст по станови складено 15 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк