Справа №333/7330/21
Провадження №2/333/1240/22
РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Піха Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання і визнання права власності к порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання і визнання права власності в порядку спадкування за законом

Ухвалою суду від 25.10.2022 року прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання і визнання права власності к порядку спадкування за законом до розгляду та відкрито провадження по цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_3 , актовий запис № 7005, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .На момент смерті їй на праві приватної власності належали дві квартири, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 14 квітня 2017 року він звернувся до державного нотаріуса Шостої запорізької державної нотаріальної контори Зайцевої І.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 . Постановою нотаріуса від 20.10.2021 року йому було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, мотивуючи це тим, що на день відкриття спадщини він був зареєстрований окремо від спадкодавця та не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України. На час смерті ОСОБА_3 він проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , а квартиру, у якій він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , вони разом із матір`ю здавали в оренду, у зв`язку із нестачею грошових коштів. Враховуючи факт мого постійного проживання зі спадкодавцем і відповідно до положень ст. 1268 ЦК України він і не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав, що вже її прийняв.

20 березня 2022 року до суду від Шостої Запорізької державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи , що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надано до суду відзив з проханням розглядати справу у відсутність представника, позов не визнається.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , актовий запис № 7005, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1

Відповідно до листа Департаменту реєстраційних послуг від 12.10.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 у період з 27.06.1972 року по 07.11.2016 року, разом з нею на день смерті зареєстровані особи відсутні.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 .

14 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до державного нотаріуса Шостої запорізької державної нотаріальної контори Зайцевої І.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 .

Постановою нотаріуса від 20.10.2021 року позивачу було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, мотивуючи це тим, що на день відкриття спадщини він був зареєстрований окремо від спадкодавця та не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.2006 року ОСОБА_3 належала квартина за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана судом свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 з часу народження, знала ОСОБА_3 , її чоловіка, сина ОСОБА_2 , з яким спілкуються з дитинства. Він також з часу народження проживав з батьками у квартирі АДРЕСА_4 , перший помер батько, а ОСОБА_6 залишився проживати у квартирі з мамою, після смерті мами ОСОБА_6 проживає у квартирі до теперішнього часу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Пунктом 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно зі статтею 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У пунктах 30, 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 461/3581/16-ц (провадження № 14-421цс19) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому без відповідної заяви або клопотання позивача про заміну відповідача чи залучення співвідповідача суд не вправі залучати до участі у справі інших осіб як відповідачів, які не визначені у такому процесуальному статусі позивачем.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що належним відповідачем у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто, особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.

Таким чином, відповідно до матеріалів спадкової справи позивач є єдиним спадкоємцем померлої першої черги, який прийняв спадщину, інші спадкоємці відсутні, а належним відповідачем є саме територіальна громада в особі Запорізької міської ради.

Відповідно до п.п. 4.12. п. 4 глави розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 (далі Порядок) свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

За приписами п.п. 4.2. п. 4 глави розділу ІІ Порядку, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Відповідно до п.п. 4.15. п. 4 глави розділу ІІ Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

За приписами ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності повинне спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом приписів ст. 16 ЦК України захист цивільних прав шляхом визнання права власності здійснює суд. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовані критерії, які підлягають оцінюванню при визначенні принципу співмірності у демократичному суспільстві, сумісного з гарантіями ст. 8 Конвенції, що було відображено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дакус проти України» (заява № 19957/07) від 14.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належність спадкового майна спадкодавцеві підтверджується дослідженими судом письмовими доказами. Позивач проживав разом з нею на час її смерті і є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері , адже інші особи у належний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернулися.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Суд не вирішує питання стягнення судових витрат, оскільки позивач та його представник на цьому не наполягали.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 4, 12, 13 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання і визнання права власності к порядку спадкування за законом- задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_3 ) з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час її смерті за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_3 ) право власності на квартиру, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 і за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 03 серпня 2022 року.

Суддя: Ю.Р. Піх