КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 372/437/20

номер провадження №22-ц/824/5479/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представники позивача Навальнєв О.Ю., Навальнєва Н.М.,

представники відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 ,

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року /суддя Тиханський О.Б./

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга Сабріна Еглерівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору від 12.07.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . як такого, що був укладений під час дії арешту будинку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року позов задоволено. Ухвалено визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., зареєстрований в реєстрі за №766, укладений 12.07.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 47763223 від 12.07.2019 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 , вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., номер запису про право власності 32378777. Вирішено питання судових витрат. /т. 3 а.с. 45-50/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що перед укладення спірного договору, нотаріусом перевірено відсутність будь-яких обтяжень щодо предмету правочину. Також нотаріусом встановлено, що сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, а договір вчинено у формі, встановленій законом, він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зазначав, що вказаний договір не порушує публічний порядок, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що відповідачі були обізнані про судове провадження у Деснянському районному суді м. Києва, а саме забезпечення позову справі шляхом накладення арешту на спірний будинок. Вказував, що 12.09.2019 р. після отримання судової повістки та позову з додатками йому стало відомо про судове провадження. Також вказував, що безпідставним є висновок суду першої інстанції, що ним не проявлено необхідної обачності при укладенні договору, що є оціночним судженням. Належних та допустимих доказів того, що він при укладенні договору діяв недобросовісно чи зловживав своїми правами, матеріали справи не містять. Наголошував також і на безпідставності застосування судом першої інстанції ст. 228 ЦК України, оскільки при такій кваліфікації потрібно враховувати вину сторони порушити публічний порядок. Також суд першої інстанції безпідставно посилається на ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочину, оскільки на виконання договору були передані ключі від будинку та розпочатий ремонт, після завершення якого він планує проживати там. Також помилково застосовані і висновки Верховного Суду, на які посилається суд першої інстанції. Помилково стягнуті і судові витрати - 840, 870 грн. з кожного з відповідачів

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 також звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що про наявність судового провадження і накладення арешту на спірний будинок, ОСОБА_4 дізнався 12.09.2019 р., після отримання позову та судової повістки. Жодних вимог, до звернення до суду до нього не пред`являлось, а тому він не міг припустити існування заборони на відчуження будинку станом на дату його відчуження - 12.07.2019 р. На момент укладення спірного договору, жодних заборон або обтяжень майна не існувало. Крім того, як на підставу для визнання правочину недійсним, суд першої інстанції зобов`язаний був послатись на конкретну норму а не на ч.2,3 ст. 13 ЦК України. Позивач обґрунтовував позовні вимоги ст. 228 ЦК України. Водночас, публічний порядок стосується інтересів держави і суспільства загалом а не приватного інтересу окремих осіб - сторін правочину, а тому, договір купівлі-продажу ніким чином не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку. Щодо застосування ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочину, вказувала, що суд першої інстанції не встановлював умислу сторін правочину, тягар доказування фіктивності покладається на позивача, яким не доведено, що сторони діяли без мети настання наслідків, обумовлених договором. Крім того, вказувала, що позов у провадженні Деснянського районного суду м. Києва надуманий та безпідставний, у стягненні коштів ОСОБА_5 відмовлено, станом на дату подання апеляційної скарги, справа знаходиться у провадженні касаційного суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2019 по цивільній справі №754/7728/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_4

31.05.2019 Постановою Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві ВП №59246586 накладено арешт на майно на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2019, на житловий будинок АДРЕСА_1 , боржник ОСОБА_4 . Копія постанови направлена сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 24.12.2007 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_4 31.05.2019 внесено запис №31800445 про арешт нерухомого вказаного майна, на підставі постанови №59246585 від 31.05.2019 Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

12.07.2019 між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 5124000 грн. Відповідно до п.п.7-9 вказаного договору, продавець гарантує, що житловий будинок до моменту укладання цього договору зокрема під забороною (арештом), обтяженням не перебуває, судового спору щодо нього немає. Згідно даних Державного реєстру речових право на нерухоме майно, за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна, інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно житлового будинку відсутня, що підтверджено відповідними інформаційними довідками. Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е, та зареєстровано в реєстрі за №766.

Відповідно до копії платіжних доручень №1811-2/1 та 47 від 12.07.2019 платник ОСОБА_3 перерахував кошти у розмірі 2700000 грн. і 2424000 грн. ОСОБА_4 за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 12.07.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був зареєстрований договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 16.12.2019 визначено, що перевіривши відомості Державного реєстру прав встановлено, що державним реєстратором Габарчуком О.О. не встановлено підстав для припинення запису про обтяження №47737289. Також державним реєстратором не було долучено документи для проведення реєстраційних дій шляхом сканування та розміщення їх у Державному реєстрі прав.

16.01.2020 Міністерством юстиції України винесено наказ №177/5, яким скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 11.07.2019 №47737289, прийняте державним реєстратором Камінь-Каширського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Гарбачуком О.О.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 22.12.2019, Печерським УП ГУ НП у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження № 0005622, що 12.07.2019 невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 на підставі підроблених документів провела незаконні реєстраційні дії з майном на яке було накладено арешт.

Також встановлено, що Постановою Київського апеляційного суду від 19.05.2021, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.12.2020 скасовано, ухвалено по справі нове рішення по часткове задоволення позову, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 за договором поставки збитки у розмірі 2459312 грн., неустойку у розмірі 27436,80 грн., моральну шкоду 10000 грн., судовий збір 11879,65 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України); Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) якою зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним»; Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) в якій зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку); Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) якою зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_4 був обізнаний про наявність спору між ним та позивачем щодо стягнення коштів, а постанова державного виконавця направлялась боржнику, а перехід права власності на вказаний будинок відбувся саме в день неправомірного виключення даних про арешт майна з реєстру речових прав на майно, тобто, відповідач ОСОБА_3 , проявивши необхідну обачність при укладенні такого договору, міг би завчасно виявити наявний арешт спірного майна.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості та наявності ухвали про арешту майна, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Таким чином, суд першої інстанції вважав за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, не є визначальними, без посилання на відповідні норми права, на підставі яких суд доходить висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Відповідно до ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Звертаючись з позовом, як на підставу недійсності правочину, позивач вказував ст.ст. 203, 215 ЦК України та спеціальні норми - ст. 228 ЦК України про те, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не послався на жодну норму матеріального права на підставі якої дійшов висновків про визнання правочину недійсним.

Крім того, апеляційний суд вказує і щодо помилковості висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин справи - того, що відповідач ОСОБА_4 був обізнаний про наявність спору між ним та позивачем щодо стягнення коштів.

Позов про стягнення коштів з ОСОБА_4 до Деснянського районного суду міста Києва подано 24.05.2019 р. разом з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2019 по цивільній справі №754/7728/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, було відкрито провадження та вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_4

12.07.2019 р. вчинено спірний договір купівлі-продажу.

12.09.2019 р. ОСОБА_4 отримав судову повістку на 22.10.2019 р. та позов з додатками, після чого йому стало відомо про судове провадження. /т. 1 а.с. 100/

Крім того, сторонами не заперечується і те, що ухвала про забезпечення позову не направлялась, а при вчиненні виконавчих дій, виконавець не виходив на місце для опису майна.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_4 було відомо про наявність провадження з особистого з ним спілкування, не підтверджені та не узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема і тим, що кримінальна справи порушена по факту, відносно невстановленої особи, яка, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 на підставі підроблених документів провела незаконні реєстраційні дії з майном на яке було накладено арешт.

Таким чином, будь-які інші переконливі докази того, що ОСОБА_4 було відомо про судове провадження про стягнення з нього коштів на момент вчинення спірного договору і він діяв умисно задля уникнення виконання зобов`язань за майбутнім рішенням суду, у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року - задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року - скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_5 /РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 / на користь ОСОБА_4 / РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 / 2 522, 40 /дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні сорок копійок/ грн.

Стягнути з ОСОБА_5 /РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 / на користь ОСОБА_3 / АДРЕСА_5 / 2 522, 40 /дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні сорок копійок/ грн.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: