РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 161/14514/20

Провадження № 22-ц/4815/227/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року у складі судді Лободзінського А. С., ухвалене в смт. Млинів Рівненської області о 15 годині 53 хвилин, повний текст рішення складено 24 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації 1/2 частини вартості транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що в період з 15.11.2013 р. по 23.10.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого 03.12.2014 року ними як подружжям було придбано транспортний засіб марки «Ford Transit Connect 1753», д.н. НОМЕР_1 , який в силу ст. 60 СК України вважає їх спільною сумісною власністю. В червні 2020 року їй стало відомо, що 01.03.2017 року відповідач продав вказаний автомобіль, ринкова вартість якого становить 109 500 гривень, своєму батьку ОСОБА_5 без її згоди. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки вищевказаний автомобіль відповідачем було продано без її згоди, і кошти від його продажу не використані в інтересах сім`ї, то згідно положень ст. ст.65, 69 СК України просила суд визнати придбаний за час шлюбу автомобіль марки «Ford Transit Connect 1753», д.н. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «Ford Transit Connect 1753», д.н. НОМЕР_1 , в сумі 54 750 гривень.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано придбаний ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за час шлюбу автомобіль марки «Ford Transit Connect 1753», д.н. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «Ford Transit Connect 1753», д.н. НОМЕР_1 , в сумі 54 750 гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1681 гривню 60 копійок сплаченого нею судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване презумпцією рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та обґрунтоване встановленими обставинами справи про те, що кошти, отримані відповідачем ОСОБА_2 від продажу спірного транспортного засобу, були використані не в інтересах сім"ї, хоча й відносяться до об"єктів права спільної сумісної власності подружжя і мають бути враховані як вартість спільного майна подружжя при його поділі, а відтак їх Ѕ частина підлягає компенсації на користь позивачки ОСОБА_4 ..

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що спірний автомобіль «Ford Transit Connect 1753», д.н. НОМЕР_1 , дійсно був придбаний в період перебування у шлюбі з позивачкою та пояснює, що відчуження його було спільним рішенням подружжя. Додає, що 01.03.2017 року з відома і зі згоди позивачки, а також в її присутності (що підтверджено показаннями свідка) було відчужено його батькові, ОСОБА_5 за 4 000,00 доларів США, що було еквівалентно на момент продажу 108 640,00 грн.. Стверджує, що виручені від продажу авто кошти були витрачені на потреби сім`ї, а саме: придбання одягу позивачці, її дочці, їхній спільній дилині ОСОБА_6 , йому, а також на придбання меблів комода та дивана, які позивачка після припинення шлюбу забрала собі. За ці кошти подружжя їздило на відпочинок та забезпечувало побутові потреби сім`ї. Покликається на презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, закріпленій у ч.ч. 1, 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Той з подружжя, хто проти цього заперечує, має довести, що кошти були витрачені не у спільних, а в особистих інтересах. Звертає увагу суду, що жодних належних і допустимих доказів того, що він витратив кошти, які отримав від продажу автомобіля, не в інтересах сім`ї, позивачкою не було надано. Вказує на помилковість висновку суду про безпідставність застосування строку позовної давності, про яке він заявляв, та пояснює, що про відчуження автомобіля позивачці було відомо в той же день 01.03.2017 року, і цей факт підтверджений показаними свідка, його батька, ОСОБА_5 , і саме з цього часу почався перебіг строку звернення до суду з цим позовом, який сплинув 01.03.2020 року. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку про її задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 15 листопада 2013 року по 23 жовтня 2019 року, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2019 року (а.с. 5).

Під час шлюбу 03.12.2014 року сторонами придбано транспортний засіб марки «Ford Transit Connect 1753», д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується документально відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області від 02.06.2020 року № 31/3-37аз на адвокатський запит (а.с. 7).

Вказаний транспортний засіб 01.03.2017 року був відчужений відповідачем ОСОБА_2 своєму батьку, ОСОБА_5 , що не оспорюється сторонами по справі і підтверджується документально. Відчуження відбулось за договором, укладеним в ТСЦ.

Як вбачається із висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Волинь-Експерт», ринкова вартість спірного автомобіля на день відчуження спірного транспортного засобу 01.03.2017 року від ОСОБА_2 до ОСОБА_5 становить 109 500,00 грн., що на момент відчуження складало еквівалент 4 000,00 доларів США.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просила суд визнати транспортний засіб марки «Ford Transit Connect 1753», д.н.з. НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача компенсацію 1/2 частини вартості цього транспортного засобу, оскільки той відповідачем був відчужений без її згоди, і кошти від його продажу не були використані в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Наведені положення закону вказують на те, що відчуження одним із подружжя спільного сумісного майна презюмується як таке, що здійснене за згодою іншого з подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За змістом ч. 1, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Той з подружжя, хто проти цього заперечує, має довести, що кошти були витрачені не у спільних, а в особистих інтересах.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 359/2653/18.

Заявляючи вимогу провизнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації 1/2 частини вартості транспортного засобу, позивачка ОСОБА_2 стверджувала, що їй не було відомо про відчуження спірного автомобіля марки «Ford Transit Connect 1753», д.н.з. НОМЕР_1 , її чоловіком його батькові та що таке відчуження відбулося без її згоди та відома, а виручені кошти від його продажу не використовувалися в інтересах сім`ї.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що рішення про продаж спірного автомобіля було прийнято ними з позивачкою спільно у зв`язку з нестачею коштів на утримання та забезпечення потреб їхньої сім`ї, а передача коштів від ОСОБА_5 відбувалася в присутності позивачки, саме вона ці кошти забрала, а також була обізнана, за що саме отримані ці кошти. Пояснював, що виручені від продажу автомобіля кошти були витрачені на потреби сім`ї, а саме: придбання одягу позивачці, її дочці, їхній спільній дитині ОСОБА_6 , йому, а також на придбання меблів комода та дивана, які позивачка після припинення шлюбу забрала собі; за ці кошти подружжя їздило на відпочинок та забезпечувало побутові потреби сім`ї.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України(ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачкою як тим з подружжя, хто заперечує презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї при відчуженні відповідачем автомобіля марки «Ford Transit Connect 1753», д.н.з. НОМЕР_1 , не було доведено належними. достатніми і достовірними доказами, що виручені від продажу транспортного засобу кошти були витрачені відповідачем не у спільних, а в особистих інтересах. Тягар доказування у цій справі законом покладено на позивачку, однак такий процесуальний обов`язок нею не був дотриманий, не доведено позовних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги нє безпідставними та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з квитанції № 93572 від 25/10.2021 року, відповідачем ОСОБА_2 при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції сплачено судовий збір в розмірі 2 522,40 грн., який підлягає стягненню на його користь із позивачки.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації 1/2 частини вартості транспортного засобу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.