Провадження 22-ц/812/339/22 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

19 липня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Стрілець К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 25 жовтня 2021 року о 16:40 год., повний текст складений в цей же день, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні суду першої інстанції, у цивільній справі №489/2863/21, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, він придбав у відповідачки квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності 29 жовтня 2020 року за номером 38918743.

Відповідачка ОСОБА_1 продовжує бути зареєстрована у зазначеному житловому приміщенні, але фактично там не проживає, у зв`язку з його продажем, усі належні їй речі вивезла, а з реєстраційного обліку не знялася.

ОСОБА_1 не є родичем позивача та жодних домовленостей щодо подальшого користування даною квартирою чи залишення на реєстраційному обліку не узгоджувалося. В даному випадку право користування житловим приміщенням для відповідачки є похідним від права власності на дану квартиру, тому припинення права власності на житло тягне за собою втрату особою і право користування житловим приміщенням. Подальша реєстрація місця проживання ОСОБА_1 порушує його права, як власника спірного майна, та право на його вільне користування й суттєво впливає на оплату комунальних послуг.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив позбавити ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник спірної квартири, має право на користування та розпорядження своєю власністю. Оскільки право користування житловим приміщенням у відповідачки припинено, такі перешкоди у користуванні позивачем житлом слід усунути, визнавши відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

24 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до районного суду з заявою про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2021 року.

За наслідками розгляду даної заяви ОСОБА_1 ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2021 року в її задоволенні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилалась на те, що після укладення договору купівлі-продажу, вона продовжує проживати у вказаній квартирі та сплачує комунальні послуги, спірна квартира є єдиним житловим приміщенням, іншого житла вона не має.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 29 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняв зазначену квартиру, сплатив за неї ціну відповідно до умов цього договору. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ліпатніковою Р.Г.

29 жовтня 2020 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу проведено державну реєстрацію права власності квартири за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На час розгляду справи договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним не визнаний.

Згідно з пунктом 8 договору купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 2020 року, на момент відчуження спірної квартири у ній була зареєстрована ОСОБА_1 (колишній власник квартири).

Умовами договору сторони не передбачали збереження права користування квартирою відповідачкою.

Документів чи інших доказів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником квартири та позивачем, як власником на даний час, сторонами суду не надано.

Відповідачка продовжує проживати у спірній квартирі, незважаючи на те, що позивач вимагає звільнити займане нею житло.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстави припинення права власності визначені статтею 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Обставини справи свідчать про те, що право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося внаслідок укладення між нею та позивачем договору купівлі-продажу, за умовами якого вона продала вказану квартиру.

Таким чином, зайняття ОСОБА_1 вказаного житла є порушенням права ОСОБА_2 на користування та розпорядження своїм майном.

Врахувавши, що припинення права власності у колишнього власника, тягне за собою втрату ним права користування житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що вона не має у власності та користуванні іншого помешкання, а виселення останньої зі спірної квартири призведе до позбавлення її належних умов існування є безпідставними, оскільки, право відповідачки користуватись спірним жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло у неї або в особи, членом сім`ї якої вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням.

Установивши, що ОСОБА_1 відчужила на підставі договору купівлі продажу спірну квартиру, суд першої інстанції цілком аргументовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 є такою, що позбавлена права користуватися нею, оскільки з дня укладення договору не є власником квартири, право на користування якою у неї припинилося і було похідним від права власності.

Тривалий строк користування позивачкою спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членом сім`ї якого вона не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2021 року без змін.

Відновити дію заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2021 року, зупиненого на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 25 січня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 19.07.2022 р.