Єдиний унікальний номер: 378/48/22
Провадження № 2/378/40/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2022 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Гончарук Ю. С.,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в смт. Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення з житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з посиланням на те, що їй (позивачці) належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок є особистою її власністю та режим спільної власності подружжя на будинок (отриманий в дарунок) не поширюється. В будинку зареєстровані вона (позивачка) та її діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також в будинку з її (позивачки) дозволу як власника зазначеного вище будинку фактично проживає, але не був зареєстрований ОСОБА_3 (відповідач). Вона з ним перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 січня 1995 року. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 09.04.2021 року шлюб між ними розірвано, і у відповідача припинився особистий сервітут, який надавав право відповідачу, як члену сім`ї власника житла, який проживає разом із ним, на право користування цим житлом, оскільки припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Наразі вони з відповідачем не пов`язані спільним побутом, спільного господарства не ведуть.

Відповідач має інше житло для проживання, у якому він зареєстрований ще до укладення шлюбу, а саме: АДРЕСА_2 . Таку ж адресу його реєстрації зазначено у вироку Ставищенського районного суду від 18.06.2014 року у справі №378/545/14-к.

Внаслідок протиправної поведінки відповідача, який зловживає спиртними напоями, чинить домашнє насильство щодо неї, завдає їй тілесних ушкоджень, систематично порушує правила співжиття, вона (позивач) не може вільно користуватись житлом, що робить неможливим їх спільне проживання у будинку.

Вона (позивачка) зверталась до правоохоронних органів за захистом своїх прав. Працівники поліції проводили з Відповідачем профілактично-роз`яснювальні бесіди щодо неприпустимості вчинення таких дій, неодноразово на Відповідача були складені адміністративні протоколи за вчинення домашнього насильства відносно неї. Чотири рази відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Однак, це не дало позитивних наслідків. Крім цього, відповідач двічі судимий Ставищенським районним судом Київської області: 24.06.2008 року за ч. 2 ст. 185 КК України та 18.06.2014 року за ч. 1 ст. 309 КК України, також

Вона (позивачка) зверталась до відповідача усно та письмово 10.05.2021 року, просила залишити дім, вручала звернення йому під розписку, але той продовжує проживати в будинку.

Позивачка просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком та прибудинковою територією, та виселити його з вищевказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 04.03.2022 року було відкрито провадження по даній справі в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання 05.04.2022 (а. с. 48).

Ухвалою суду від 12.05.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду 30.05.2022(а. с. 89).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 (в режимі відеоконференц зв`язку) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, на які посилається позивачка в позові. Позивачка суду пояснила, що вона є інвалідом 2-ї групи, відповідач з часу їх вселення у будинок по АДРЕСА_1 , подарований їй, ніде не працює, біля будинку нічого не робить, постійно вживає алкоголь, вигонив її з будинку, неодноразово бив. Проте, коли за її викликами приїжджали працівники поліції, ті, не вживаючи будь-яких заходів до фіксації слідів такого застосування, не завжди реагували відповідно, не відбирали у неї пояснень щодо застосування такого фізичного насильства. Фактично будинок був придбаний за кошти її матері. На даний час їх повнолітні дві дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відносно яких відповідача не позбавлено батьківських прав, проживають окремо також у селі Кривець в будинку, який вони успадкували після смерті її (позивачки) матері.Жодних сімейних відносин вони з відповідачем з часу розлучення не підтримують, відповідач не сплачує за комунальні послуги, допомоги по утриманню будинку не надає. Вона (позивачка) отримує пенсію по інвалідності 2300 грн., постійно приймає рекомендовані їй ліки. Пенсії на проживання, оплату комунальних послуг та придбання ліків у неї не вистачає, їй допомагає лише сестра. З часу подання вказаного позову до суду відповідач продовжує обзивати її нецензурною лексикою, вчиняти конфлікти, неодноразово були випадки застосування з його боку до неї рукоприкладства. На її прохання виселитись з її будинку не реагує. Жити спільно з ним в подальшому в одному будинку вона боїться, оскільки хворіє на «епілепсію», а під час конфліктів з відповідачем завжди сильно нервує, відчуває головні болі, були випадки втрати свідомості. Відповідач має рідних брата, який проживає у власному будинку в с. Фурси Київської області, та сестру, яка проживає у власному будинку в с. Чмирівка. В цьому ж селі фактично зареєстрований відповідач по АДРЕСА_2 , який належав його батькам, що вже померли.

Відповідач в судове засідання повторно не прибув про час та місце розгляду справи 28.06.2022 повідомлений належним чином шляхом отримання особисто судової повістки поштовим зв`язком за фактичним місцем проживання (а. с. 112, 113). В судове засідання 30.05.2022 відповідач не прибув, про час і місце розгляду був належним чином також повідомлений (а. с.94, 95), телефонограмою просив суд відкласти розгляд справи через хворобу (95). В судове засідання 16.06.2022 відповідач вдруге не прибув, про час і місце розгляду був належним чином також повідомлений (а. с. 98, 102), Клопотань (заяв) про відкладення судового засідання 28.06.2022 до суду не подавав. Відзив на позов від нього не надходив.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, її представника ОСОБА_2 ,дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 18 січня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 09.04.2021 року, яке набрало законної сили 11.05.2021, шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення. (а. с. 17).

Відповідно до договору дарування жилого будинку від 22.05.2001 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Ставищенської державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М., зареєстрованого в реєстрі за №1913, позивачці ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок житловою площею 30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до довідки Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 02.12.2021 року №265 у вказаному будинку з 12.06.2001 року зареєстровані власник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15). Проте, як пояснила позивачка, їх з відповідачем вказані дві дочки проживають окремо у селі Кривець в іншому будинку, який вони успадкували після смерті її (позивачки) матері.

У вищевказаному житловому будинку, який належить позивачці, проживає без реєстрації з 2001 року по даний час відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою-характеристикою Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 02.12.2022 року (а. с. 19). Вказану обставину підтвердила позивачка в судовому засіданні під час розгляду справи.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як зазначено вище, відповідач після розірвання шлюбу залишився проживати у вищевказаному житловому будинку, що належить позивачці.

За матеріалами справи судом з`ясовано, що відповідач вселився в будинок на законних підставах, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, тобто набув право на проживання в ній як член сім`ї власника квартири. На час припинення сторонами сімейних відносин, відповідач не набув права власності на квартиру, не є її наймачем згідно з договором. Після припинення шлюбу сторони не проживають однією сім`єю, угод щодо проживання відповідача в будинку не укладали.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Даному конституційному праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до інформації з сайту бази «Вся Україна - жителі», на яку посилається позивачка (а. с. 18), та відповідно до довідки Фурсівської сільської ради Білоцерківського району від 07.02.2022, наданої на запит суду (а. с. 46) відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 18). Таке ж місце реєстрації відповідача зазначено і у вироці Ставшценського районного суду Київської області від 18.06.2014 року (а. с. 24-25, 103).

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можливо лише на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Виходячи з того, що правовий механізм захисту права власника житла, який визначений у нормі ст. 8 Конвенції при однакових зі ст. 1 Першого протоколу вимогах щодо дотримання закону має більш широкі гарантії захисту за рахунок більш строгої вимоги на пропорційність втручання у захищене ст. 8 право на житло (умови трискладового тесту), яке визначене у п. 2 цієї статті необхідністю в демократичному суспільстві, інтересами національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб, на відміну від визначеного у статті 1 Першого протоколу критеріями дотримання інтересу суспільства, - колегія суддів застосовує у даній справі відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, в якості джерела права норму ст. 8 Конвенції, відповідну практику ЄСПЛ щодо її застосування, та відповідне національне законодавство, яке цим нормам не суперечить.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до положень ч.1ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншогожилого приміщення.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розтлумачено, що при вирішенні справ про виселення на підставіст.116 ЖКосіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінцівиселеннявинного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка неодноразово в 2014 року (двічі), у 2020 та 2021 роках зверталася із заявами до Ставищенського відділення поліції з приводу домашнього насильства з боку відповідача, якого за вчинення насильства у сім`ї чотири рази було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Постановами Ставищенського районного суду Київської області відповідача ОСОБА_3 02.04.2014, 04.08.2014, 03.08.2020 та 13.12.2021 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-1 КУпАП. Відповідно до вказаних постанов ОСОБА_3 по місцю свого проживання в АДРЕСА_1 18 березня 2014 року, 30 червня 2014 року, 30 червня 2020 року та 30 вересня 2021 рокувчинив насильство в сім`ї по відношенню до позивачки ОСОБА_1 щоразу, перебуваючи в нетверезому стані, вчинивши сварку з нею, в ході якої виражався в її адресу нецензурними словами.

Так, постановою Ставищенського районного суду від 02.04.2014 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення - штрафу в розмірі 60 грн. (а. с. 26, 104).

Постановою Ставищенського районного суду від 04.08.2014 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді громадських робіт строком 40 годин (а. с. 23, 27, 105).

Постановою Ставищенського районного суду від 03.08.2020 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді громадських робіт строком 30 годин (а. с. 23, 28, 106).

Постановою Ставищенського районного суду від 13.12.2021 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. (а. с. 29, 23, 107).

Тобто, вжиті заходи впливу на відповідача не дали належного результату, адже він відповідно до вищевказаної довідки-характеристики Ставищенської селищної ради від 02.12.2021 року не працює, веде нездоровий спосіб життя - періодично вживає алкогольні напої, на зауваження реагує, але висновків не робить, порушує спокій в сім`ї. (а. с. 19), тим самим систематично порушуючи правила співжиття з позивачкою, що, в свою чергу, унеможливлює спільне з ним проживання позивачки в одному будинку.

Позивачка на підтвердження досудового врегулювання спору подала суду в якості доказу копію свого звернення до відповідача, в якому просила його добровільно звільнити належний їй вищевказаний житловий будинок, вручивши йому особисто 10.05.2021 таке звернення (а. с. 20). Як зазначає в позові позивачка та як вона пояснила в судовому засіданні, відповідач продовжує проживати в її будинку, влаштовувати сварки, бійки. Після таких конфліктів у неї щоразу погіршується самопочуття, під час конфліктів з відповідачем завжди сильно нервує, відчуває головні болі, були випадки втрати свідомості, оскільки вона з дитинства хворіє на «епілепсію», у зв`язку з чим їй рекомендоване лікування у психіатра

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази немають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені обставини у справі, суд приходить до переконання, що з боку відповідача щодо позивачки ОСОБА_1 має місце порушення правил співжиття, випадки психологічного насильства щодо неї, що в сукупності унеможливлює їхнє проживання в одному помешканні.

Суд також враховує, що позивачка є інвалідом ІІ групи (з дитинства), потребує лікування у психіатра, як пояснила остання вона з дитинства хворін на епілепсію, потребує постійного лікування, врегулярно вживає відповідні медикаменти (а. с. 10). Вказані обставини, на думку суду, впливають на можливість позивача захистити себе від дій відповідача, який систематично вчиняє домашнє насильство.

Виселення кривдника з житла жертви, на думку суду, є належним та результативним способом захисту прав осіб, які постраждали від домашнього насилля.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401 - 406 ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК України та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З системного аналізу вищенаведених норм права слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі і шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (припинення сервітуту на проживання) та виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У даному випадку судом встановлено порушення права позивача на користування належним їй на права власності житлом, до якого входить і право користування, яке у даному випадку систематично порушується колишнім її чоловіком, який в результаті розірвання шлюбу втратив захищене ст. 405 ЦК України право користування житлом, як чден сім`ї власника житла.

З огляду на те, що позивач є власником будинку, суд вважає за необхідне застосувати вищевказану норму ст. 116 ЖК України в частині, яка не суперечить загаданим вище нормам сервітутного права, ст.ст. 402, 405, 406 ЦК України.

Також суд відповідно до ст. 10, ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосовує правові висновки щодо процесуальних аспектів застосування ст. 8 Конвенції, викладених у рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України»( (Заява № 17496/19), а також щодо застосування відповідних норм національного права, викладених у постанові ВП ВС від 27 квітня 2021 року у справі № 569/7901/16-ц, провадження № 14-1 звц 21.

Так, ЄСПЛ у п. 90 свого рішення від 03 вересня 2020 року дійшов висновку що, відхиляючи скаргу заявниці про ОСОБА_7 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства (порівн. з рішенням у справі «Беваква та С.», згадано вище, п. 76). Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства.

У згаданій постанові ВП ВС від 27 квітня 2021 року касаційний суд зазначив, що належними заходами індивідуального характеру щодо заявниці при такій ситуації буде повторний розгляд справи судом апеляційної інстанції в порядку restitutio in integrum, оскільки саме він може виправити недоліки оцінки фактичних обставин цієї справи, щодо яким ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в її процесуальному аспекті.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У статті 13 ЦК України визначені наступні межі здійснення цивільних прав особи. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частини перша, третя статті 12 ЦПК України).

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 та під час розгляду справи зазначала, що відповідач зловживає алкоголем, ображає її нецензурною лайкою, вигонив її з будинку, неодноразово бив. Після таких конфліктів у неї щоразу погіршується самопочуття, під час конфліктів з відповідачем завжди сильно нервує, відчуває головні болі, були випадки втрати свідомості, оскільки вона з дитинства хворіє на «епілепсію». Відповідач в судове засідання на неодноразові виклики не з`явився, відзиву на позов не подав.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що коли за її повідомленнями про побиття її відповідачем приїжджали працівники поліції, ті, не вживаючи будь-яких заходів щодо фіксації слідів такого фізичного насильства, не реагували відповідно, не відбирали у неї пояснень щодо застосування такого насильства. Натомість, як зазначила представник позивачки, працівники поліції з огляду на безпорадність позивачки, яка є інвалідом 2-ї групи, перебуває на лікуванні у психіатра, виносили безпідставно за відсутності захисника постанови про притягнення позивачки за ст. 183 КУпАП (завідомо неправдивий виклик поліції), про винесення яких, як зазначила позивачка, їй нічого невідомо.

Тому суд вважає, що у даному випадку відсутність судових рішень про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за домашнє насильство, з урахуванням правових висновків ЄСПЛ і ВП ВС не виключають застосування до відповідача передбаченими вказаними нормами матеріального права заходів як виселення з житла, з огляду на доведеність фактів неодноразового домашнього насильства з боку відповідача і неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності. Таку тривалу протиправну поведінку відповідача суд розцінює як зловживання правом, внаслідок чого відповідно до приписів згаданої норми ст. 13 ЦК України виселення відповідача на підставі вищевказаних норм матеріального права відповідає, є пропорційним обмеженням захищеного ст. 8 Конвенції права на повагу до житла, оскільки є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права позивача на користуванням своїм житлом.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Надані позивачем в якості доказів вищевказані постанови суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення по відношенню до позивачки домашнього насильства, зафіксовані Ставищенським відділенням поліції неодноразові повідомлення позивачки про те, що її побив відповідач (а. с. 22) навіть за відсутності судових рішень про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за домашнє насильство свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у належному позивачці будинку, відповідач порушує правила співжиття в даному житлі, що робить неможливим для позивачки проживання з відповідачем в одному будинку і факти систематичного вчинення відповідачем таких дій є доведеним.

На думку суду, виселення відповідача із вищевказаного житлового будинку, який належить на праві власності позивачці, забезпечить справедливий баланс між усіма протилежними особистими інтересами.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( стаття 4 ЦПК України )

Згідно зі статтею 5 ЦПК України (здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, у цій справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї (колишнього чоловіка), у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач ОСОБА_3 , який спільним побутом з позивачкою не пов`язаний, членом її сім`ї після розірвання шлюбу не є, не дотримується охоронюваного законом права позивачки на мирне володіння своїм майном, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивачки проживання з ним в одному будинку, а заходи впливу виявились безрезультатними, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та виселення без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 47 ч. 3 Конституції України, ст.ст. 9 ч. 4, 64, 116 ч. 1, 150, 156 ч. 1, ч. 4, 157 ЖК України, 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10 -12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 1 липня 2022 року.

Суддя Н. М. Марущак