Номер провадження: 22-ц/813/6172/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Колеснікова Г.Я.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року про відмову скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, постановлену під головуванням судді Свяченої Ю.Б., у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон вжитою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цивільній справі № 522/21058/13-ц вжитого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року.

В обґрунтування своєї заяви зазначив, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до погашення ним заборгованості по виконанню виконавчого листа №522/21058/13-ц виданого Приморським районним судом м. Одеси від 29 липня 2014 року.

ОСОБА_2 вважає, що вказане обмеження перешкоджає йому вільно переміщатись за межі території України, у зв`язку з тим, що:

- згідно довідок ГУ ДПС в Одеській області та ГУ ПФУ, ОСОБА_2 працює в ТОВ «АЛЬТАЇР-С» та отримує заробітну плату майже три роки, яка не дозволяє йому погасити борг одноразово;

- ОСОБА_2 не ухиляється від виконання рішення суду;

- виконавча служба більше трьох років не звертала стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 , що призвело до того, що боржник сам звернувся до виконавчої служби з заявою, щоб остання почала стягувати борг з його заробітної плати;

- навіть після подання заяви до виконавчої служби про стягнення боргу з заробітної плати, виконавча служба не звернула стягнення на заробітну плату, ОСОБА_2 кожен місяць постійно сплачує борг у розмірі 1000 гривень на місяць, що підтверджує виконання обов`язків покладених на боржника рішенням суду;

- партнери ТОВ «АЛЬТАЇР-С» зазначають про необхідність уповноваженому представнику ТОВ «АЛЬТАЇР-С» прибути для укладання та підписання угод про взаємодію та співпрацю, а також укладання контракту на постачання продукції та інших дій в м. Баку та Стамбул, що ОСОБА_2 здійснити не може, що, в свою чергу призводить до порушення справедливого балансу між правами та інтересами сторін справи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон скасувати, посилаючись на неповне дослідження обставин справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що є помилковими висновки суду про те, що не встановлено наявність обставин для скасування обмежувальних заходів, оскільки обставини, за яких застосовувалось обмеження змінилися та боржник продовжує виконувати рішення суду, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 20 липня 2022 року були сповіщені належним чином (а.с. 122-124 т. 3).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (25 липня 2022 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції виходив із того, що є необґрунтованими доводи про те, що заявник виконує рішення суду регулярно та вчасно та обмеження у праві виїзду за межі України порушує його права, оскільки відсутній факт його ухилення від виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/21058/13-ц виданий Приморським районним судом м. Одеси від 29 липня 2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 січня 2010 року у розмірі 150 000,00 дол. США та три відсотки річних за період від 02 березня 2011 року по 12 серпня 2013 року у розмірі 11 020, 48 дол. США, та за договором позики від 03 липня 2011 року у розмірі 150 000,00 дол. США ,та три відсотки річних за період від 02 серпня 2012 року по 12 серпня 2013 року у розмірі 4 635,52 дол. США.

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області на підставі ст. ст. 17, 18, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» 31 липня 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню вищевказаного виконавчого листа.

З метою встановлення майна та коштів належних боржнику державним виконавцем 31 липня 2014 року було направлено запити до відповідних реєструючих установ.

Згідно відповіді ДПС України встановлено рахунки відкриті боржником у банківських установах. На кошти, що містяться на цих рахунках накладено арешт та 01 вересня 2014 року винесено відповідну постанову, копію якої було направлено на виконання до банківських установ. Однак, згідно відповідей відповідних банківських установ, кошти на рахунках боржника відсутні.

Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання рішення суду 01 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, копію якої направлено на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять перереєстрацію на іншого власника, та боржнику.

Згідно відповіді УДАІ УМВС України в Одеської області за боржником зареєстровані два транспортні засоби, які були оголошені в розшук, про що 01 вересня 2014 року винесено відповідну постанову, копію якої направлено до УДАІ УМВС України в Одеської області.

Відповідно до відповідей з Реєстраційної служби ОМУЮ, КП «БТІ» Одеської міської ради, Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області та Державної інспекції сільського господарства в Одеській області нерухоме та рухоме майно, земельні ділянки та сільськогосподарська техніка за боржником не зареєстровані.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 04 червня 2015 року задоволено подання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , до погашення ним заборгованості по виконанню виконавчого листа №522/21058/13-ц виданого Приморським районним судом м. Одеси від 29 липня 2014 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон вжитого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року, через необґрунтованість.

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 5 ч. 1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виникає право у державного, приватного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частинами 5, 6, 7 статті 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Згідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволені заяви, оскільки судом не встановлено наявність обставин для скасування обмежувальних заходів накладених на заявника в наслідок невиконання зобов`язань, які потягли за собою вжиття заходів забезпечення виконавчого провадження, таке як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що є помилковими висновки суду про відсутність обставин для скасування обмежувальних заходів, оскільки обставини, за яких застосовувалось обмеження змінилися та боржник продовжує виконувати рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 25 липня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Г.Я. Колесніков