Справа №295/6842/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі судового засідання Карпішиній С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 31.03.2021 року при здійсненні платіжної операції було допущено помилку, а саме невірно зазначено номер карткового рахунку отримувача коштів, внаслідок чого на картковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» помилково зараховано суму грошових коштів в розмірі 9 346,73 грн. Позивач зазначає, що між ним та відповідачем не було укладено жодного цивільно-правового договору, відповідач не поставляла товарів, не надавала послуг на користь позивача, також були відсутні інші підстави для здійснення платежів (таких, що випливають з правочинів чи актів законодавства). ОСОБА_1 вказує, що з відповідачем ОСОБА_2 не знайомий та ніколи в житті не зустрічався, про факт помилково перерахованих коштів відразу повідомив оператора колл-центру АТ КБ «Приватбанк» та просив їх вжити необхідних заходів для повернення грошей на належну йому картку, на що працівники банку повідомили, що без згоди отримувача цих коштів ОСОБА_2 повернути їх на картку позивача неможливо. За змістом позову, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути помилково перераховані кошти, проте такі прохання відповідачем були проігноровані.

З огляду на викладене у позовній заяві, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти на загальну суму 9 346,73 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2 500,00 грн. та судовий збір.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 07.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Представником відповідача адвокатом Хільчевським С.О. надано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що кошти від позивача були отримані ОСОБА_2 в рамках виконання контракту №25/03/2021 від 25.03.2021 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та TS Motory spol. s.r.o (Словаччина), в рамках якого ФОП ОСОБА_3 зобов`язався поставити паливні гранули з деревини. Сума коштів, зарахована на її картку, позивачем є гарантією внеску для початку здійснення пакування палет та виконання контракту. Кошти зараховувались на карту відповідача за проханням представника ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . Про безпідставність позовних вимог свідчить також квитанція, надана позивачем до матеріалів справи, згідно якої вказано одержувача коштів ОСОБА_5 та містить інформацію, що ОСОБА_1 перевірив правильність зазначених реквізитів за його підписом. За словами представника відповідача, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що одразу повідомив оператора колл-центру АТ КБ «Приватбанк» про помилково перераховані кошти, однак згідно з доказами, наданими до позовної заяви, таке звернення мало місце лише 15.04.2021 року, що також свідчить про правильність реквізитів для зарахування коштів.

У відповіді на відзив представник позивача адвокат Ільницький М.П. не погодився з доводами представника відповідача, просив їх відхилити та задовольнити вимоги позивача. На його думку, відзив зводиться до того, що ОСОБА_5 отримані від ОСОБА_1 кошти в рамках виконання ЗЕД договору (контракту) №25/03/2021 від 25.03.2021 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та TS Motory spol. s.r.o, однак в даному договорі відсутня будь-яка згадка про позивача, такий контакт ОСОБА_1 бачить вперше, суб`єкти, зазначені в ньому, та доданих до нього митних деклараціях, позивачу невідомі. Позивач не має жодного відношення до TS Motory spol. s.r.o, ФОП ОСОБА_3 або ж ОСОБА_4 , вказані особи йому невідомі. Позивач не є представником, повіреним, агентом або ж комісіонером жодного із таких суб`єктів, а вказані вище контракт та митні декларації не стосуються предмету доказування. Адвокат звертав у відповіді увагу, що письмовий правочин, як того вимагає ЦК України, між сторонами у справі ніколи не укладався, відповідач ніколи не передавав позивачу будь-які товарно-матеріальні цінності, роботи або послуги.

У судове засідання позивач не з`явився, від його представника адвоката Ільницького М.П. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, а також стягнути з відповідача всі понесені у зв`язку з розглядом справи судові витрати, включаючи витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 2 500,00 грн. згідно з останніми заявами представника.

Відповідач та її представник адвокат Хільчевський С.О. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В засідання також не з`явився свідок ОСОБА_4 , який викликався за клопотанням відповідача.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 31.03.2021 року ОСОБА_1 перерахував на карту ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 9 346,73 грн., що підтверджується дублікатом квитанції №Р24АС5755 від 31.03.2021 року.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 6, 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких належать, зокрема, умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів укладення між сторонами договору поставки (контракту), досягнення згоди з усіх істотних його умов. Також у справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 має якесь відношення до однієї із сторін договору поставки (контракту).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №Р24АС5755 від 31.03.2021 підтверджується перерахування позивачем на карту відповідача грошових коштів у сумі 9 346,73 грн. (а.с. 10).

Таким чином, оскільки грошові кошти в розмірі 9 346,73 грн. отримані відповідачем без достатньої правової підстави, суд дійшов висновку про задоволення позову відповідно до статті 1212 ЦК України.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року по справі №644/8081/17, провадження № 61-1179св19.

Розглядаючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) (стаття 141 ЦПК України).

Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов`язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Встановлено, що 24.05.2021 року між Адвокатським бюро «Адвоката Ільницького» в особі адвоката Ільницького М.П. та Пелех А.Р. був укладений договір №104 про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 29-37).

Пунктом 2.1. договору визначено, що розмір гонорару (винагороди) та порядок (етапність) його сплати визначається пунктами 1.6. 1.8. цього Договору.

За змістом п. 1.7 Договору оплата гонорару (винагороди), визначеного в п. 1.6.1 даної угоди, здійснюється по факту надання правової (правничої) допомоги, згідно виставлених бюро актів надання правової допомоги. Оплата гонорару (винагороди) здійснюється незалежно від досягнення позитивного результату, згідно доручення клієнта.

Згідно з актом надання правової допомоги від 05.10.2021 року, оплата по складенню процесуальних та інших документів правого характеру та представництва клієнта в суді за позовом, який розглядається Богунським районним судом м. Житомира за номером справи 295/6842/21, становить 2 500 грн.

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Встановлено, що безпосередньо клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката сторона відповідача не заявляла.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.

Зважаючи на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання адвокатом заяв по суті справи та інших документів правого характеру, інші наведені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України обставини, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 2 500 грн. є обґрунтованими та реальними. З огляду на викладене та положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, із ОСОБА_5 на користь позивача підлягають стягненню 2 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 205, 509, 526, 626-628, 638, 639, 1212 ЦК України, ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 264, 265, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 9 346,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн. та 2 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя