КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/3668/21 Головуючий у І інстанції Саломон О.Б.
Провадження №22-ц/824/6061/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О.Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем проживали в цивільному шлюбі з 2009 року по 2019 рік. В зазначений період у подружжя народилось двоє синів - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В 2019 році відносини сторони припинили, внаслідок чого відповідач переїхав проживати в інше місце. Вказує на те, що діти залишились проживати разом з позивачкою, яка повністю опікується дітьми, створила комфортні умови для їх проживання, навчання, відпочинку, а також забезпечує матеріально всім необхідним.

На підставі викладеного просила суд першої інстанції визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народження разом з нею.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір'ю - ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи його незаконним та необгрунтованим внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була домовленість, що після припинення їх спільного проживання діти будуть проживати разом із матір`ю.

Станом на подачу апеляційної скарги діти проживають разом із ОСОБА_2 . Оскільки скаржником не заперечувались жодним чином вказані обставини та не підіймалось питання про визначення місця проживання дітей , то відповідно у ОСОБА_2 не було жодних підстав для звернення до суду першої інстанції з вказаним позовом.

Крім того, апелянт зазначає, що навіть в позовній заяві, яка була подана ОСОБА_2 про наявність спору не зазначено.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а провадження у справі закрити.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились. Представник ОСОБА_7 на адресу суду апеляційної інстанції подала клопотання про розгляд справи без їх участі. Апеляційну скаргу підтримала та просила суд її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась. Про дату час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується телефонограмою, складеною секретарем судового засідання 07 липня 2022 року, про причини неявки суд не повідомляла.

Інші учасники в справи в судове засідання не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Причини неявки суд не повідомляли.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у цивільному шлюбі, від якого мають дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Фактично відносини між сторонами припинено, діти проживають разом з матір`ю, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, що не потребує доказування.

Судом встановлено, що відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 24 липня 2020 року позивач є приватним підприємцем в м. Ірпінь, проживає за адресою реєстрації, а також зазначено про те, що ОСОБА_1 тривалий час не проживає з позивачем та спільними дітьми.

В матеріалах справи міститься висновок приватного психологічного практика ОСОБА_8 щодо дослідження психоемоційного стану дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності з яким ОСОБА_3 , при проведенні дослідження реагував таким чином, що коли запитання почали стосуватись тата, ОСОБА_3 починав нервувати, говорив, що не сумує за татом бо «він ображав маму». По відчуттям дитини з батьком вони бачились дуже давно, зокрема приємних спогадів про тата дитина не має «Я його не люблю» (цитата). Дитина майже з народження жив у атмосфері психологічного насилля (сварок, образ). У випадку з ОСОБА_3 його безсилля трансформувалось у гнів і ненависть до батька. При розмові з дитиною ОСОБА_3 розказував «коли був малий і не міг захистити маму і себе», відчував себе «погано». По словам дитини, мама була єдиною, хто захищав малюка, але мав надію на «хорошого» батька та потребував його, що всі негативні переживання ховав в собі «Я його боявся, але радів коли вони не сварились і він був поряд». Негативних переживань у дитини багато. Батько його не бив, але ОСОБА_3 бачив, як він «тягав маму» по підлозі, виштовхував з дверей. Коли був розлючений, то викидав його іграшки. На запитання психолога «Чи хотів би спілкуватись з батьком? Проводити час? Говорити по телефону?», дитина відповідала так «Я б хотів його зустріти і відлупцювати, щоб більше не приходив і не міг ображати маму, мене, брата». При проведенні психологічного дослідження брата ОСОБА_4 виявлено, що дитина не має образ на батька, так як не пам`ятає його. Спільних спогадів не має. Він знає, що у інших дітей батько існує, а у нього не має. Батька не вважає частиною родини.

Згідно відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА на адвокатський запит від 23 липня 2021, відповідач ОСОБА_1 , із завою про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначенням способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА не звертався.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач усунувся від обов`язку виховувати дітей, не проявляв зацікавленості у спілкуванні з синами, а діти не мають бажання бачити батька. Разом із тим, визначення місця проживання дітей має важливе значення та безпосередньо пов`язане з виникненням прав та обов`язків дітей та батьків.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , оскільки визначення місця проживання дітей має важливе значення та безпосередньо пов`язане з виникненням прав та обов`язків дітей та батьків.

Так позивачка зазначала, що між нею і відповідачем виникали спірні питання щодо зміни місця проживання дітей та їх переїзд разом із матрі`ю з м. Ірпінь в м. Київ. Однак відповідач, отримавши лист позивачки із пропозицією надати згоду на зміну місця проживання, на цю пропозицію не відповів.(а.с.80-84)

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Тобто, визначення місця проживання дітей з матір`ю надає матері право вирішувати питання зміни місця проживання дітей без обов`язкового погодження цієї зміни з батьком, тимчасового виїзду за межі України без отримання дозволу батька. Такі надані законом можливості мають суттєве значення в ситуаціях, коли батьки дитини знаходяться у неприязних відносинах, не знаходять компромісу у вирішенні питань виховання дитини і направлені, перш за все, на дотримання прав дитини на свободу пересування, гармонійний розвиток її особистості.

За відсутності укладеного між батьками договору про участь батьків у виховані дітей і при наявності заявленого позову, суд не може погодитись із твердженнями відповідача про відсутність спору між сторонами, а отже і предмета позову.

Наявність заперечень зі сторони ОСОБА_1 проти позову, що відображено у судовому рішенні є також підтвердженням наявності протиріч, відсутності згоди, конфлікту, спору між сторонами.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: