Справа №461/249/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Клос О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 )

до

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

(03150, м. Київ, вул. Ежи Гедройця, 5),

в особі Регіональної філії «Львівської залізниці»

Виробничий структурний підрозділ «Львівська дирекція залізничних перевезень»

(79000, м. Львів, вул. Листопадового Чину, 22)

про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Львівської залізниці» Виробничий структурний підрозділ «Львівська дирекція залізничних перевезень», у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ №1858/кд від 17.12.2021 року Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» «Про відсторонення від роботи чергового по залізничній станції Львів Оліярник Оксани». Також, просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії

«Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2021 року по день ухвалення судового рішення у справі або допущення до роботи. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що 17 грудня 2021 року начальником Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Володимиром Жемела видано наказ №1858/кд від 17.12.2021 року «Про відсторонення від роботи чергового по залізничній станції Львів Оліярник Оксани», яким, керуючись ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року, наказом МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року №2393, п.41 Постанови KM України від 09.12.2020 року №1236, ОСОБА_1 , чергового по залізничній станції Львів відсторонено від роботи з 18.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати.

Позивач вважає даний наказ незаконним і таким, що не відповідає чинному законодавству та грубо порушує її трудові права. Стверджує, що жодним законом не передбачено порядку відсторонення від роботи через відсутність щеплення та обов`язковості щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, а тому спірний наказ вважає протиправним. Звертає, увагу суду на те, що листом від 29.11.2021 року її було попереджено про відсторонення. Даний лист обґрунтовано Наказом МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Однак, ні вказаний наказ, ні жоден інший нормативно-правовий акт, за твердженням позивача, не передбачає можливості відсторонення невакцинованих працівників.

Крім цього, вказує, що, з метою дотримання норм статті 32 КЗпП України, її повинні були повідомити про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці до відсторонення від роботи, але її було повідомлено тільки 29.11.2021 року, а відсторонено 18.12.2021, що вважає грубим порушенням законодавства про працю.

Також, позивач вказує, що у спірному наказі відсутнє посилання на зафіксований у порядку встановленому Законом, факт відмови позивача від профілактичного щеплення від COVID-19, що є порушенням вимог частини другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року №1645-ІІІ.

Крім цього, позивач стверджує, що вимога відповідача надати конфіденційну інформацію про стан її здоров`я без її згоди є незаконною.

На підставі наведеного просить скасувати наказ №1858/кд від 17.12.2021 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

21.02.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву та заява із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 05.05.2022 року постановлено здійснювати розгляд даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження.

02.06.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 20.06.2022 підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що наказ про відсторонення позивача від роботи винесений з дотриманням норм чинного законодавства, відтак не підлягає скасуванню. Крім цього, повідомила, що виробничим структурним підрозділом «Львівська дирекція залізничних перевезень» видано наказ «Про допуск до роботи працівників станції Клепарів, Красне, Ходорів, Соснівка, Львів» від 24 лютого 2022 року №306/од, згідно якого позивача допущено до роботи з 24.02.2022 року.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги

При ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним". Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права". Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду.

Наведене вище відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду наведеному у постанові від 08 квітня 2020 року (справа №761/41071/19, провадження № 61-2192св20 ).

Згідно висновку наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (справа № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).

З позовної заяви та долучених до неї матеріалів судом встановлено, що 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 листом-ознайомленням №б/н було попереджено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Крім того, повідомлено про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19.

17 грудня 2021 року начальником Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Володимиром Жемела видано наказ №1858/кд від 17.12.2021 року «Про відсторонення від роботи чергового по залізничній станції Львів Оліярник Оксани», яким, керуючись ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року, наказом МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року №2393, п.41 Постанови KM України від 09.12.2020 року №1236, ОСОБА_1 , чергового по залізничній станції Львів, відсторонено від роботи з 18.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

-появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

-відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів,

- відмови від навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Позивач зазначає, що нею не порушувалось законодавство про працю, а також не вчинено жодних дій, які б стали законною підставою для відсторонення від посади та роботи. Так, вона не з`являлася на роботі в нетверезому стані або у стані наркотичного чи токсичного сп`яніння, не відмовлялася та не ухилялася від обов`язкових медичних оглядів та не відмовлялася від навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони.

Статтею ст.46 КЗпП України не передбачено такої підстави відсторонення від роботи, як відмова виконувати розпорядження державного органу, а відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема ст.46 КЗпП.

Вказане відповідає позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 01.04.2020 у справі №761/12073/18).

Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним: положення цієї статті, передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Згідно статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», обов`язковими профілактичними щепленнями в Україні є щеплення проти: дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу і включені до Календаря профілактичних щеплень в Україні (Календар щеплень), затверджений наказом МОЗ 16.09.2011 року за №595, в редакції наказу МОЗ від 11.08.2014 р. за №551, зареєстрований в Міністерстві юстиції України (МЮУ).

Календар щеплень встановлює перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. В той же час, календар щеплень серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідеміологічними показаннями, не передбачає щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Отже, така підстава для відсторонення від роботи, як відмова/ухилення від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, що зазначена в оспорюваному наказі є незаконною, оскільки не передбачена нормативно-правовим актом, який регулює такі правовідносини (гостра респіраторна хвороба COVID-19 не внесена у Календар щеплень, як хвороба, проти якої обов`язково слід робити щеплення).

Крім того, обов`язковою та єдиною підставою для визначення додаткових профілактичних щеплень є діяльність, яка може призвести до зараження працівників та/або поширення ними інфекційних хвороб (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

В той же час, оскаржуваний наказ не містить мотивування, що діяльність відповідача та, відповідно, позивача, відноситься до діяльності, яка може призвести до зараження інших осіб. Не встановлено таких обставин в ході судового розгляду, зокрема відповідачем не доведено саме такий характер та умови праці позивача.

Оцінюючи вимоги позивача на предмет законності оспорюваного наказу та легітимності самого відсторонення її від роботи, судом перевірено та оцінено дії відповідача, з точки зору існуючих у чинному законодавстві процедур такого відсторонення.

Так, згідно зі статтею 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані (поміж іншого) усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, відповідачем не дотримано наведену процедуру відсторонення позивача від роботи, оскільки відсторонення позивача від роботи, за наказом роботодавця, мало б бути оформлене на підставі саме подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про необхідність такого усунення (відсторонення).

Однак, в матеріалах справи такого документу немає, з чого суд робить висновок про відсутність вищенаведеного подання та порушення наведеної процедури, а відтак і трудових прав позивача.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України).

Суд бере до уваги позицію позивача, про те, що її не було повідомлено про зміну істотних умов праці.

Відповідно до ч.3 ст. 32 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного наказу), у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, з метою дотримання норм статті 32 КЗпП України, відповідач повинен був повідомити позивача про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці від відсторонення від роботи, але позивача було повідомлено лише 29.11.2021 року, а відсторонено 18.12.2021 року, що є порушенням наведеного законодавства про працю.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений частиною 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де серед іншого зазначено, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Однак, у оспорюваному наказі відсутнє посилання на зафіксований у порядку встановленому Законом, факт відмови позивача від профілактичного щеплення від COVID-19, що безумовно свідчить про недотримання відповідачем наведеної процедури.

Згідно статті 2-1 КЗпП, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Права і свободи людини і громадянина є природними та невід`ємними, надані їй від народження, визнаються найвищою цінністю і не мають вичерпного характеру.

Право на працю - це одне з фундаментальних прав людини, встановлене міжнародно-правовими актами й визнане міжнародним співтовариством. Воно належить до групи соціально-економічних прав і в загальному сенсі відбиває потребу людини створювати і здобувати джерела існування для себе та своєї сім`ї, реалізовувати власний творчий потенціал, виражати свою особистість.

Згідно статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ухваленого резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 2200А(ХХІ) від 16 грудня 1966 року, який набув чинності 3 січня 1976 року, який Україна ратифікувала 12 листопада 1973 року, який є частиною національного законодавства України, держави, що беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що охоплює право кожної людини на отримання можливості заробляти на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується, і зроблять належні кроки для забезпечення цього права.

Як наведено вище, статтею 43 Основного закону встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що відсторонення від роботи, тим більше без збереження заробітної плати, це свого роду санкція, застосовувана роботодавцем до працівника, за порушення ним трудової дисципліни, зумовлених певними (навмисними, свідомими або неумисним) діями останнього. До того ж відсторонення від роботи не у всіх випадках є обов`язковою мірою чи заходом, а лише передбачає таку можливість.

Не можна залишити поза уваги доводи позивача в частині посилання на Основний закон щодо того, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам (ч. 2 ст. 28 Конституції). Відповідно до п.3 ст.281 ЦК України, медичні, наукові та інші досліди можуть проводитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою.

Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.21р. за № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування» та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст.ст. 42,43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта.

Відтак, у розумінні ст.ст. 3, 28 Конституції України, клінічні випробування на громадянах лікарських засобів без їх вільної згоди із застосуванням будь-яких засобів примусу є протизаконним.

Разом з тим, оцінюючи доводи позивача у цій частини, слід відзначити, що відповідач не проводив жодних медичних чи наукових дослідів над позивачем, а лише пред`явив до нею вимогу щодо вчинення дій, які нерозривно пов`язані із вакцинацією та застосував до позивача відповідний захід.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Право на оплачувану працю є елементом приватного життя, оскільки робота і заробіток забезпечує приватні життєві потреби позивача. Саме з цих міркувань, зазначене право захищається ст. 8 Конвенції, а тому втручання в нього з боку держави, повинно одночасно відповідати всім трьом критеріям ЄСПЛ: законності, законної (легітимної) мети і пропорційності (справедливого балансу). Таке втручання визнається ЄСПЛ неправомірним, якщо хоча б одного з критеріїв дотримано не було.

Процес прийняття рішень, що веде до втручання, повинен бути справедливим та таким, що забезпечує належну повагу інтересів, гарантованих особі згідно зі статтею 8 Конвенції.

Будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя та кореспонденції має здійснюватися у відповідності до закону. Цей вираз не лише вимагає дотримання внутрішнього законодавства, але також має відношення до якості цього закону, вимагаючи його сумісності з принципом верховенства права.

В даному випадку суд констатує, що відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, відповідач фактично поклав на нього обов`язок вчинити дії, які не врегульовані нормативно-правовим актом у виді закону, а також не дотримався відповідного балансу між своїми повноваженнями та обов`язками позивача, з точки зору наведених вище положень Конституції України. Крім того, суд вважає, що таке втручання у трудові права позивача є надмірним, не пропорційним, оскільки фактично позбавило позивача засобів існування. При цьому, відсторонюючи позивача від посади, відповідач не розглянув жодних варіантів врегулювання даного питання, наприклад запропонувати позивачу відпустку або іншу посаду, яка нівелює ризики зараження інфекційним захворюванням, як самого позивача, так і інших осіб.

Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено його права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод та Конституцією України.

Запобігання зараженню вірусом, не може розглядатись як легітимна мета за обставинами цієї справи, оскільки обмеження позивача в праві заробити собі на життя та на повагу до його приватного життя полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для усіх жителів України за законом.

Відповідачем не надано суду переконливих доказів того, що обмежувальний захід у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети - запобіганню зараженню вірусом інших працівників або інших осіб установи.

Більше того, в процесі розгляду справи встановлено, що позивач у лютому 2022 року, відповідним наказом, у якому відсутні дані про те, що на момент його видачі змінилися обставини які стали підставою для відсторонення була допущена до роботи, тобто наведений наказ не містить жодних даних про вакцинацію позивача.

Вищенаведеними та встановленими судом обставинами спростовується позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву щодо відповідності оскаржуваного наказу вимогам законодавства.

Ураховуючи усі встановлені в ході судового розгляду обставини у своїй сукупності, суд вважає правомірною вимогу позивача ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу №1858/кд від 17.12.2021 року, яким її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час відсторонення від роботи, суд зазначає наступне.

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України) (постанова Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №712/3841/17).

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.07.2018 р. у справі №552/3404/17 та від 24.04.2020 р. у справі №815/5976/14, і яка згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин: «...вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати...», «...виплата за вимушений прогул - є заробітною платою, ... вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію...».

За ч. 1 ст. 94 КЗпП, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як було встановлено судом, позивач, починаючи з 18 грудня 2021 року, була позбавлена можливості працювати та, відповідно, отримувати заробітну плату з підстав її незаконного відсторонення від роботи.

24 лютого 2022 року виробничим структурним підрозділом «Львівська дирекція залізничних перевезень» видано наказ «Про допуск до роботи працівників станції Клепарів, Красне, Ходорів, Соснівка, Львів» №306/од, згідно якого позивача ОСОБА_1 допущено до роботи з 24.02.2022 року.

Відтак, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заробітну плату за період з 18 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто за період фактичного відсторонення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

В судовому засіданні позивач повідомила про те, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та докази понесення такої, буде подана нею після ухвалення судом рішення, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Таким чином, суд під час ухвалення даного рішення не вирішує питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1984,80 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, ?

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №1858/кд від 17.12.2021 року Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» «Про відсторонення від роботи чергового по залізничній станції Львів Оліярник Оксани».

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток останньої за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року включно.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1984 гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»

(03150, м. Київ, вул. Ежи Гедройця, 5),

в особі Регіональної філії «Львівської залізниці» Виробничий структурний підрозділ

«Львівська дирекція залізничних перевезень»

(79000, м. Львів, вул. Листопадового Чину, 22, ).

Повний текст рішення суду складено 22.07.2022 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.