Справа № 202/2532/20
Провадження № 2/202/60/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 липня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Свити Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що на протязі 2015-2016 років ним було укладено декілька кредитних договорів з банками АТ «ПУМБ», АТ «Альфа-Банк», АТ «ОТП Банк» та АТ «А-Банк». За зазначеними кредитними договорами у нього виникла заборгованість на загальну суму 7 000 доларів США. Відповідач запропонував йому надати грошові кошти у сумі 7 000 доларів США для погашення ним заборгованості за кредитними договорами, при цьому сторони домовилися, що ОСОБА_2 самостійно внесене кошти на рахунки банків по кредитним договорам. 14.11.2016 між ним та ОСОБА_2 було підписано договір позики, відповідно до якого відповідач передає йому грошові кошти у сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США. 14.11.2016 ОСОБА_3 надала згоду на укладання договору позики та одночасно, в якості забезпечення виконання зобов`язань позивача за договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було підписано договір поруки. Наголошував, що не отримував від відповідача грошових коштів у сумі 185 000 грн. та зазначений договір позики було укладено під впливом помилки, тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що є підставою для визнання договору позики та розписки недійсними.

ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов є безпідставним, оскільки рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 185 500 грн., за договором позики та борговою розпискою від 14 листопада 2016 року. У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору поруки від 14 листопада 2016 припиненим відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики і договору поруки недійсними відмовлено.

Представником ОСОБА_1 надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 не набрало законної чинності, а тому доводи відповідача не заслуговують на увагу.

Представник ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав в борг відповідачеві грошові кошти в сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору, а позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки суми позики (фіксована незмінна сума винагороди, що нараховується у відсотках. Відсотки від суми позики є винагорода позикодавця за надання позики позичальнику, та не є відсотками за користування грошовими коштами) та повернути суму позики впродовж строку позики.

Крім того, ОСОБА_1 на підтвердження укладеного договору позики надав розписку від 14.11.2016 згідно якої ОСОБА_1 зазначив, що в момент укладання договору позики в іноземній валюті, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи природу правочину, знаючи свої права та обов`язки у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, одержав грошові кошти в сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України від ОСОБА_2 .

При укладенні договору позики сторони погодили, що відповідач буде повертати позику частинами у відповідності до графіку повернення позики.

На забезпечення укладеного договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений 14.11.2016 договір поруки.

14.11.2016 ОСОБА_3 , як дружина позичальника, надала згоду на укладання договору позики від 14.11.2016, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 185 500 грн., за договором позики та борговою розпискою від 14 листопада 2016 року. У задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору поруки від 14 листопада 2016 припиненим відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики і договору поруки недійсними відмовлено. Рішення суду не набрало законної чинності.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається із умов договору позики від 14.11.2016, укладеного між сторонами, факт одержання позики підтверджується розпискою, підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Текст розписки про отримання позики від 14.11.2016 містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на підставі договору позики від 14.11.2016 в сумі в сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики.

Таким чином, підписана позивачем розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Щодо недійсності договору та розписки.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

ОСОБА_1 перед підписанням договору належно і у доступній формі ознайомився з усіма його умовами договору, повністю і однаково з позикодавцем їх розумів, вважав справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мав, договір підписаний добровільно, волевиявлення позичальника було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 , власноручно підписавши договір позики, підтвердив той факт, що він повідомлений про умови договору та вся інформація по вказаному договору йому відома та зрозуміла.

Позивачем не доведено, що договір позики укладено під впливом помилки та тяжкої для нього обставини і на врай невигідних умовах, будь-яких доказів не надано на підтвердження зазначених обставин.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача щодо наявності інших боргових зобов`язань перед банківськими установами.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 76-78, 81, 95, 133, 141, 206, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання договору позики та розписки недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда