Ухвала

Іменем України

01 липня 2022 року

м. Київ

справа № 133/1000/20

провадження № 61-4828ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на рішення Козятинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Козятинської міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс груп») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Козятинської міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позов мотивувало тим, що на підставі договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набуло право іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 , тобто право вимоги перейшло до позивача.

Відповідно до свідоцтва про право власності на майно, посвідченого 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 363 від 04 березня 2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» є власником квартири АДРЕСА_1 . Після набуття права власності на спірне нерухоме майно позивачу стало відомо, що іпотекодавець, в порушення умов іпотечного договору, зареєстрував відповідачів без згоди іпотекодержателя. Відповідно до реєстру територіальної громади виконавчого комітету Козятинської міської ради у спірній квартирі станом на 04 березня 2020 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Позивач не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки у квартирі зареєстровані відповідачі.

Просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням від 23 грудня 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області у задоволенні позову відмовив.

Постановою від 02 лютого 2022 року Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» залишив без задоволення, рішенняКозятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року - без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у червні 2022 року, ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» просить скасувати рішення Козятинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц; та постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13, від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17, від 26 січня 2022 року у справі № 725/356/21-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що 05 червня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен банк Аваль»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 014/035-05/60264, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 40 000,00 дол. США зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами з кінцевою датою повернення кредиту - 05 червня 2018 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, та ВАТ «Райффайзен банк Аваль», як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу 05 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 853.

Згідно з пунктом 6.1. договору іпотеки від 05 червня 2008 року у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

28 травня 2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен банк Аваль») та Акціонерне товариство «Оксі Банк» (далі - АТ «Оксі Банк») уклали договір відступлення права вимоги № 114/2-6, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором від 05 червня 2008 року № 014/035-05/60264 відступлені АТ «Оксі Банк».

29 травня 2019 року АТ «Райффайзен банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» уклали договір відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за договором іпотеки від 05 червня 2008 року відступлені АТ «Оксі Банк».

28 травня 2019 року АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклали договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором від 05 червня 2008 року № 014/035-05/60264 відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп».

29 травня 2019 року АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклали договір відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за договором іпотеки від 05 червня 2008 року відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп».

Відповідно до свідоцтва про право власності на майно, посвідченого 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 363 від 04 березня 2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» є власником квартири АДРЕСА_1 .

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За приписами частини першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Не може бути підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини,

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 569/4373/16-ц.

Суди встановили, що спірне житлове приміщення набуте позивачем (новим власником) шляхом відступлення права вимоги за договором іпотеки.

У постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку щодо застосування норма права у подібних правовідносинах: «обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР».

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» товариство мало можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, зокрема, про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Суди встановили, що за даними реєстру територіальної громади виконавчого комітету Козятинської міської ради за адресою спірної квартири станом на 04 березня 2020 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Вінницькій області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 19 травня 2011 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, факт їх реєстрації та проживання в спірній квартирі підтвердився належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зазначила, що «вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника».

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач мав об`єктивну можливість знати про наявність права відповідача користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі, а тому відмовив у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц; та постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13, від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17, від 26 січня 2022 року у справі № 725/356/21-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц; та постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13, від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17, від 26 січня 2022 року у справі № 725/356/21-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, оскільки зазначені справи та ця справа мають різні встановлені фактичні обставини.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на рішення Козятинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Козятинської міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська