Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 446/1361/17
провадження № 61-3679св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., своєю постановою від 13 липня 2022 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишив без задоволення, а рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року залишив без змін.
З результатами касаційного розгляду справи та мотивами прийнятої постанови Верховного Суду не можу погодитись з таких міркувань.
У серпні 2017 року ПАТ «Українська залізниця» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , Новояричівської селищної громади про визнання недійсним рішення виконавчого комітету та державного акта про право приватної власності на земельну ділянку.
В обґрунтування позову зазначає, що згідно зі складеним за результатами польового обстеження зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») на ділянці «Львів - Ківерці» від 16 км + 592 м до 19 км + 22 м в адміністративних межах смт Запитів Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до рішення виконавчого комітету Запитівської селищної ради народних депутатів від 07 червня 2000 року № 46 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ 029961 передано у власність земельну ділянку, частина якої площею 0,0218 га перетинається з земельною ділянкою смуги відведення залізниці.
Відповідно до плану меж смуги відведення лінії Львів - Ківерці Львівської залізничної дороги в адміністративних межах Кам`янка-Бузького району Львівської області, розробленого проектною організацією «Дорпроект Південно-Західної залізниці» у 1956 році, який є належним доказом землекористування залізниці, ширина смуги відведення на вказаній ділянці перегону становить 52 м від осі колії, тобто з урахуванням земельної ділянки, яка надана відповідачу у приватну власність. На земельній ділянці, розміри якої визначені зазначеним планом смуги відведення, розташований об`єкт залізничного транспорту за напрямком «Львів - Ківерці» від 16 км + 592 м до 19 км + 22 м в адміністративних межах смт Запитів Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця».
Указує, що відповідно до частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями, а тому просить визнати недійсним рішення виконавчого комітету Запитівської селищної ради народних депутатів від 07 червня 2000 року № 46 та державний акт про право власності серії ІІІ-ЛВ 029961 на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 .
Судові рішення у справі
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позов є обґрунтований, однак позивач, звернувшись з позовом у серпні 2017 року про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування від 07 червня 2000 року, пропустив позовну давність, що є підставою для відмови в позові.

Арґументи касаційної скарги

У квітні 2022 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні позову через пропуск позовної давності та не звернули увагу на статтю 76 ЦК УРСР, відповідно до якої право на позов у особи виникає з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. АТ «Укрзалізниця» стало відомо про порушення свого права під час обстеження земель, а тому початок перебігу позовної давності має обчислюватися з цього часу. У позивача була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про рішення виконкому як акту індивідуальної дії у момент прийняття чи в подальшому, оскільки на той час така інформація не підлягала загальному доступу. Суди з порушенням норм закону застосували позовну давність до вимог негаторного позову, який можна пред`явити впродовж усього тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Мотиви прийнятого судом касаційної інстанції судового рішення

Обґрунтовуючи свої висновки, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначила:

«У справі, що переглядається:

встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель транспорту. За таких обставин суди зробили правильний висновок про обґрунтованість позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Запитівської селищної ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2000 року № 46 у частині надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1200 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, у межах села Запитів Кам`янка-Бузького району Львівської області;

аналіз позовної вимоги про визнання незаконним та скасування оскарженого рішення виконавчого комітету свідчить, що ця вимога не є такою, на яку не поширюється позовна давність згідно статті 83 ЦК УРСР. Тому до цієї позовної вимоги підлягають застосуванню норми про позовну давність, передбачені ЦК УРСР;

АТ «Українська залізниця», зокрема, просило визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету виконавчого комітету Запитівської селищної ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2000 року № 46 у частині надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки;

із позовом АТ «Українська залізниця» звернулося у липні 2017 року, тобто через 17 років після прийняття оскарженого рішення сільської ради та видачі державного акта про право власності на землю. Суди встановили, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради і свідоцтва про права власності та про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги з підстав спливу позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що про порушене право АТ «Укрзалізниця» стало відомо лише у липні 2017 року, є безпідставними з огляду на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), в якій зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права».

Висловлюючи свою незгоду з результатами касаційного розгляду, виходжу з такого.

За чинним на час прийняття оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування (абзац третій частини четвертої статті 4, стаття 69 ЗК України 1990 року) не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі транспорту, до яких відносяться землі в межах охоронних зон, встановлених уздовж земель залізничного транспорту.

До спірних правовідносин належало застосувати положення статті 152 ЗК України, згідно з якою власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 19 січня 2022 року у справі № 363/2877/18 (провадження № 61-12012св20), вирішуючи аналогічний спір щодо захисту прав держави на земельну ділянку лісового фонду. Цей висновок з огляду на положення статті 263 ЦПК України підлягав застосуванню судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин, які є подібними до правовідносин у наведеній справі, оскільки у цих справах йдеться про захист права державної власності на земельну ділянку, порушеного передачею у приватну власність органом місцевого самоврядування (за відсутності у нього такого повноваження) земельної ділянки державної власності, яка не могла бути переданою у приватну власність.

Належним способом захисту у випадку часткового накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку залізниці є усунення перешкод в користуванні спірною частиною земельної ділянки шляхом визнання оспорюваних рішення, державних актів на право власності на землю та свідоцтва про право на спадщину, оскільки задоволення такого негаторного позову призведе до анулювання юридичного (документального, існуючого на папері) права власності відповідача на спірну земельну ділянку і відновлення такого (документального) права користування нею позивача, яке визначено законом (охоронна зона (смуга відведення) встановлюється вздовж залізничної колії на відстані 40 метрів від неї). У справі не встановлено, що на цій спірній земельній ділянці (площа перетину 0,0218 га) розташовані якісь будівлі чи споруди, що вимагало б додаткових позовних вимог про їх знесення.

Оскільки зазначені позовні вимоги заявлені в рамках негаторного позову, позовна давність на них не поширюється.

Правовий режим земель транспорту стаття 68, пункт б) частини четвертої статті 84 ЗК України, статті 11, 23 Закону України «Про транспорт» в частині того, що вони належать до земель державної власності і не можуть передаватись у приватну власність, тотожний правовому режиму земель водного фонду (пункт д) частини четвертої статті 84 ЗК України, статті 59 ВК України). Стосовно способу захисту прав держави щодо земель водного фонду існує усталена судова практика (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 70; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження

№ 14-473цс18), пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), пункт 96; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), пункт 45, за якою в разі надання земельної ділянки водного фонду у приватну власність у держави (в особі відповідних її органів) виникає право на негаторний позов щодо усунення перешкод у володінні і користуванні земельною ділянкою.

З цього випливає, що в ситуації надання земель залізничного транспорту у приватну власність належним і ефективним способом захисту порушеного права є пред'явлення негаторного позову про усунення створених власнику перешкод у володінні і користуванні земельною ділянкою.

До такого позову (негаторного) не може бути застосована позовна давність, визначена як ЦК України 2003 року, так і ЦК УРСР.

Крім того, посилаючись на те, що позивач не надав доказів відсутності у нього об'єктивної можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі, суди не зазначили, якими доказами цей факт (необізнаність про оспорюване рішення, яке вочевидь приймалось за відсутності представника АТ «Укрзалізниці» чи його попередника) міг бути підтверджений. Зазначаючи про те, що це рішення перебувало у загальному доступі, суди не навели відповідних доказів цього. Суди не послались на певну норму права, яка би підтверджувала обов'язок АТ «Укразалізниця» відслідковувати всі рішення, які приймаються чисельними в Україні органами місцевого самоврядування. Суди, вказуючи, що позивач пропустив позовну давність, не зазначили конкретну дату, коли для позивача почала свій перебіг позовна давність.

Припис статті 71 ЦК УРСР «право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права» та частини першої статті 261 ЦК України «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права…» вимагає від суду встановлення конкретної дати (дня) коли особа, зокрема, могла дізнатися (довідатися) про порушення свого права. Якщо суд дійшов до висновку про те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права в певний день, то він повинен навести конкретні факти (обставини), які би підтверджували цей висновок. Голослівного припущення недостатньо для констатації вказаного факту. В ситуації, що розглядається, такими доказами, наприклад, могли би бути: наявність зведених відповідачем на спірній частині земельної ділянки споруд, які би фізично перешкоджали використовувати землі залізниці за призначенням; наявність у позивача інформації, документів про виділення спірної земельної ділянки у власність відповідача.

За таких обставин судові рішення підлягали скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову про визнання недійсними оспорюваних рішення органу місцевого самоврядування та виданого на підставі його акту про право власності на земельну ділянку.

Суддя: М. М. Русинчук