Постанова

Іменем України

21 липня 2022 року

м. Київ

справа № 127/19277/20

провадження № 61-2452св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2021 року у складі судді Шаміної Ю. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації»), приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б., про визнання недійсними свідоцтв про право власності за заповітом, скасування рішень реєстратора та припинення права власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він спільно з іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 брав участь у безоплатній приватизації квартири і згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 592 від 26 липня 1996 року їм було видано свідоцтво про право власності на житло, яке зберігалось у його матері - ОСОБА_3 .

Вказана квартира перебувала у спільній сумісній власності трьох осіб без визначення часток.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

На підставі поданої ним заяви про прийняття спадщини нотаріусом заведено спадкову справу № 125/2019.

18 травня 2020 року позивачем отримано інформаційну довідку у КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 2772, з якої вбачалося, що квартира на даний час має 3/5 частки позивача разом із матір`ю та сестрою, та окремо ще 2/5 частки, які зареєстровані КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ВООБТІ») на матір на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 квітня 1997 року.

Водночас позивач зауважив, що згідно із первинним правовстановлюючим документом частки квартири визначені не були.

З огляду на вказане, на думку позивача, органом реєстрації були порушені вимоги ЦК України та Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Держкомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56 при проведені реєстраційних дій, якими самовільно визначені частки у спільній сумісній власності, без законних на те підстав.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , з урахування уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності за заповітом від 11 серпня 2020 року, зареєстроване в реєстрі за №4894 на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , скасувати рішення реєстратора № 53561292 від 11 серпня 2020 року та припинити речове право власності ОСОБА_2 на 1/5 частину вказаної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності за заповітом від 11 серпня 2020 року, зареєстроване в реєстрі за № 4895 на 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 , скасувати рішення реєстратора № 53561292 від 11серпня 2020 року та припинити речове право власності ОСОБА_2 на 2/5 частин вказаної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача, як співвласника квартири, не порушено, передбачений правовстановлюючими документами поділ часток відповідає положенням статті 357 ЦК України, а позивачем не доведено, що свідоцтво про право власності є підробленим.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надано їм правильну оцінку.

При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

ОСОБА_1 не заперечував та не оспорював розмір часток на квартиру, зазначений у правовстановлюючих документах, на підставі яких видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, правовстановлюючих документів, на підставі яких були видані свідоцтва про право на спадщину, не оскаржує, а суд не може вийти за межі позовних вимог і в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та реєстрації права власності на спірне майно в порядку спадкування не призведе до відновлення прав позивача, оскільки не змінить частки права власності у спірній квартирі спадкодавця - померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

ОСОБА_2 реалізувала своє право на спадкування майна після смерті матері, яке належало їй на підставі чинних правовстановлюючих документів.

Правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом і позбавлення ОСОБА_2 права на спадкування за заповітом судом не встановлено.

Доводи про те, що свідоцтво про право власності на квартиру, на підставі якого видано свідоцтва про право на спадщину за законом, містить ознаки підробки є безпідставними, оскільки документально не підтверджені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи.

Рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 76-81 ЦПК України, статті 15, 357, 368, 369, 1301 ЦК України), викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 22 січня 2020 року у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) та від 03 березня 2021 року у справі № 755/9044/19 (провадження № 61-571св20).

Провадження у суді касаційної інстанції

27 квітня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзиву на касаційну скаргу іншими учасниками справи до Верховного Суду не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 березня 1996 року виконавчим комітетом Вінницької міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстровано 07 квітня 1996 року за № 1229/23377, згідно з яким квартира за адресою: АДРЕСА_1 (1/25 частка будинку) належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Загальна площа квартири (кімнати, будинку) становить 26,8 кв. м. (т. 1, а. с. 51-52).

26 липня 1996 року Вінницькою міською Радою народних депутатів на підставі рішення від 26 липня 1996 року № 592 видано свідоцтво про право власності згідно якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 (7/100 будинку) належить на праві приватної, спільної власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Загальна площа квартири (кімнати, будинку) становить 41,4 кв. м.

Встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 7).

15 серпня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт на випадок своєї смерті та зробила розпорядження, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, у тому числі усе те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла дочці - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 131).

14 вересня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт на випадок своєї смерті та зробила розпорядження, в якому, зокрема, вказала, що усі належні їй на праві власності приміщення, у тому числі усі приміщення, успадковані нею після смерті ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , заповіла дочці - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 132).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 8).

Зі спадкової справи № 125/2019 видно, що у ній наявна копія свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 1996 року, виданого Вінницькою міською Радою народних депутатів на підставі рішення від 26 липня 1996 року № 592, згідно з яким квартира за адресою: АДРЕСА_1 (7/100 будинку) належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_3 - 1/3, ОСОБА_1 - 1/3, ОСОБА_2 - 1/3.

Також встановлено, що у вказаному свідоцтві міститься запис «Дописаному у всіх випадках «1/3» вірити» за підписами заступника голови виконкому Зверхановської О. П. та заступника міського голови Тимощука С. В., з печаткою Виконавчого комітету Вінницької міської ради (т. 1, а.с. 145).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ААІ № 925246, виданим 15 квітня 1997 року державним нотаріусом, завідуючою Другої вінницької державної нотаріальної контори Старковою Л. А., зареєстрованим у реєстрі за № 1-605, ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , яке складається із квартири АДРЕСА_1 , що складає 1/25 частку житлового будинку (т. 1, а. с. 146).

За відповіддю Вінницького міського бюро технічної інвентаризації № 4386 від 11 серпня 2020 року на запит приватного нотаріуса Лукашенка В. Б. № 601/02-14, 125/19 вбачається, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 294 на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 проведена таким чином: 3/5 частки квартири на праві спільної сумісної власності зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 1996 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно з рішенням від 26 липня 1996 року № 592, реєстрація права приватної власності проведена КП «ВМБТІ» 14 жовтня 1996 року в книзі № 277 за № 1223/26407; 2/5 частки квартири зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою від 15 квітня 1997 року № 1-605, реєстрація права приватної власності проведена КП «ВМБТІ» 21 квітня 1997 року в книзі № 259 за № 1223/23377 (т. 1, а. с. 143).

За відповіддю Державного нотаріального архіву Вінницької області № 1716/01-11 від 22 серпня 2020 на запит приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б. № 603/02-14 від 11 серпня 2020 року надано підтвердження щодо використання спеціального бланку нотаріальних документів серії ААІ № 925246 Другою вінницькою державною нотаріальною конторою на свідоцтво про право на спадщину за заповітом, про що свідчить запис у реєстрі нотаріальних дій за реєстровим № 1-605 від 15 квітня 1997 року (реєстр том № 1, розпочатий 09 січня 1997 року та закінчений 08 травня 1997 року) (т. 1, а. с. 149).

11 серпня 2020 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі № 4894, ОСОБА_2 на спадщину, яка складається із 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 68,2 кв. м, належної померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 липня 1996 року, виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів (рішення № 592), зареєстрованого 14 жовтня 1996 року КП «ВООБТІ», і записано в реєстрову книгу № 277, за реєстровим номером № 1223/26407 (т. 1, а. с. 156)

11 серпня 2020 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі № 4895, ОСОБА_2 на спадщину, яка складається із 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 68,2 кв. м, належної померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 квітня 1997 року, ОСОБА_5 , державним нотаріусом, завідуючою Другої вінницької державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-605, зареєстрованого 21 квітня 1997 року Вінницьким обласним об`єднанням бюро технічної інвентаризації, і записано в реєстрову книгу № 259, за реєстровим № 1223/23377 (т. 1, а. с. 158).

Відповідно до повідомлення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-01-23629 від 08 квітня 2021 року, наданого на виконання вимог ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року, за обліковими даними рішення виконавчого комітету міської ради про видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло, що видане 26 липня 1996 року на підставі рішення виконавчого комітету міської ради № 592 від 26 липня 1996 року на квартиру АДРЕСА_1 не приймалося. Виправлень до вказаного вище свідоцтва про право власності на житло не вносилось (т. 2, а. с. 9).

Як видно з повідомлення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 2772 від 18 травня 2020 року, за матеріалами інвентаризаційної справи № 294 на житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності на вказану квартиру проведена таким чином: за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано право спільної сумісної власності на 3/5 частки квартири на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно з рішенням № 592 від 26 липня 1996 року, реєстрація права власності проведена КП «ВООБТІ» 14 жовтня 1996 року; за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на 2/5 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 15 квітня 1997 року, реєстрація права власності проведена КП «ВООБТІ» 21 квітня 1997 року (т. 1, а. с. 10).

У матеріалах інвентаризаційної справи № 294 наведено розрахунок часток, згідно з яким загальна частка ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 становить 41,4/69,4 = 3/5, а окрема частка ОСОБА_3 становить 26,8/69,4 = 2/5 (т. 1, а. с. 66).

За відповіддю КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № м-66/вих20 від 31 липня 2020 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 23 липня 2020 року про надання роз`яснювальної інформації щодо листа від 18 травня 2020 року за № 2772, із посиланням на положення статті 355 ЦК України та частини першої статті 357 ЦК України, повідомлено, що виготовлені КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» документи інформаційного характеру відповідають джерелу інформації, на підставі якого вони сформовані, з посиланням на правовстановлюючі документи, що були підставою для проведення реєстраційних дій. Крім того, вказано, що свідоцтво про право на спадщину від 15 квітня 1997 року, видане Другою Вінницькою державною нотаріальною конторою, надання оцінки правомірності його оформлення не відноситься до повноважень підприємства (т. 1, а. с. 11).

Листом КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № м-55/вих20 від 10 липня 2020 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 03 липня 2020 року повідомлено, що інформаційний лист за матеріалами інвентаризаційної справи № 294 відображає інформацію, яка відповідає правовстановлюючим документам на квартиру. Крім того, КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» не має можливості надати інформацію щодо виданої КП «ВООБТІ» довідки, оскільки вказані підприємства є різними юридичними особами (т. 1, а. с. 12).

Згідно з листом КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № м-65/вих20 від 31 липня 2020 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 23 липня 2020 року про надання копії всіх сторінок (щодо квартири АДРЕСА_1 ) інвентаризаційної справи № 294 повідомлено, що Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Держбуду України 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5772, не передбачено копіювання матеріалів технічної інвентаризації (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до листа КП «ВООБТІ» № 4/м/01-8/20 від 20 липня 2020 року на заяву ОСОБА_1 від 13 липня 2020 року повідомлено, що надати повну обґрунтовану інформацію про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не є можливим, оскільки на підставі розпорядження голови Вінницької обласної ради від 06 жовтня 2008 року № 155 «Про впорядкування правовідносин щодо реєстрації права власності на нерухоме майно на території Вінницької області», інвентаризаційні справи, інші матеріали технічної інвентаризації та документи, пов`язані з реєстрацією прав власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані в межах адміністративно-територіального округу м. Вінниці, передано КП «ВООБТІ» до КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», яке є окремою юридичною особою і не підпорядковується КП «ВООБТІ» (т. 1, а. с. 14).

Як вбачається з оглянутої у судовому засіданні книги реєстрації № 277 14 жовтня 1996 року, внесено запис за реєстровим № 1223/26407, адреса: АДРЕСА_1 : ОСОБА_3 (7/300), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на підставі рішення Виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 26 липня1996 року № 592 (т. 2, а. с. 18-20).

Згідно з книгою реєстрації № 259 07 квітня 1996 року внесено запис за реєстровим № 1223/23377, адреса: АДРЕСА_1 , щодо ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, видане за рішенням Вінницької міськради від 28 березня1996 року.

Разом з тим, 21 квітня 1997 року внесено запис щодо ОСОБА_3 (1/25 частка) на підставі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою від 15 квітня 1997 року (т. 2, а. с. 21-22).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини першої статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, зокрема, посилався на те, що він є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас на ім`я відповідачки ОСОБА_2 було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/5 та 1/5 частини зазначеної квартири. При цьому позивач наголошував, що попередньо між співвласниками квартири не було досягнуто домовленості про частки у спільній власності на квартиру, а тому реєстрація права власності за відповідачкою на майно на підставі вказаних свідоцтв про право на спадщину за заповітом із зазначенням часток, яке знаходилося у спільній частковій власності, є порушенням його права власності, як законного співвласника нерухомого майна.

Разом з тим, позивачем не заперечувався та не оспорювався розмір часток на квартиру, зазначений у правовстановлюючих документах на підставі яких видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначені свідоцтва було видано нотаріусом із урахуванням відповідей на здійснені ним запити та на підставі документів, що відповідали чинному законодавству.

Спірні свідоцтва про право власності за заповітом видані на підставі заповітів, при цьому права позивача з урахуванням визначених часток співвласників квартири, не порушено.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Місцевим судом правильно вказано, що права позивача, як співвласника квартири, не порушено, а передбачений правовстановлюючими документами поділ часток відповідає положенням статті 357 ЦК України. Тому доводи про те, що свідоцтво про право власності на квартиру, на підставі якого видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, містить ознаки підробки є безпідставними, оскільки документально не підтверджені.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевим судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, а висновки суду відповідають належним чином оціненим доказам, що надані сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, надав оцінку доводам заявника, правильно зауважив, що скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та реєстрації права власності на спірне майно в порядку спадкування не призведе до відновлення прав позивача, оскільки не змінить частки права власності у спірній квартирі спадкодавця - померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , та обґрунтовано залишив без змін рішення місцевого суду.

Ухвалюючи оскаржені судові рішення, місцевий та апеляційний суд врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 09 грудня 2020 року в справі № 759/7564/17 (провадження № 61-16776св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Доводи касаційної скарги про те, що місцевим та апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) та від 03 березня 2021 року у справі № 755/9044/19 (провадження № 61-571св20), колегія суддів звертає увагу на таке.

Так, у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) Верховним Судом у касаційному порядку переглядалися рішення судів першої та апеляційної інстанції за позовом про поділ житлового будинку, земельної ділянки, вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.

У справі № 755/9044/19 (провадження № 61-571св20) Верховним Судом у касаційному порядку переглядалися рішення судів першої та апеляційної інстанцій за позовом Особи_1 до Київської міської ради, Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Особи_2, Особи_3 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., третя особа - Особа_4, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними правочинів та скасування реєстраційних записів.

Таким чином колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що судові рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) та від 03 березня 2021 року у справі № 755/9044/19 (провадження № 61-571св20), оскільки саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду та є безпідставними, не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська