ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк, банк) про визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява, мотивована тим, що 22 листопада 2005 року між ним та АТ КБ ПриватБанк був укладений кредитний договір № DNHDGF01430250.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу на строк до 20 листопада 2020 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 45 700,00 доларів США. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 679,38 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п.2.2.9,4.3.

14 червня 2006 між ним та АТ КБ ПриватБанк було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року, відповідно до умов якої передбачена необхідність сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Позивач посилався на те, що умова кредитного договору щодо встановлення обов`язку сплати щомісячної комісії є недійсною, оскільки в тексті договору не визначено в чому полягає надання послуги розрахунково-касового обслуговування, відсутні докази надання вказаної послуги банком та оплата такої послуга є явно несправедливою.

Вважав, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним.

Позивач зазначав, що встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,44 % (в період з 22 листопада 2005 року по 14 червня 2006 року) та в розмірі 0,21 % (починаючи з 14 червня 2006 року) від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відповідач порушив вимоги чинного законодавства та його права як споживача.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати частково недійсним кредитний договір № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року щодо обов`язку сплатити комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,44 % від суми виданого кредиту (в період з 22 листопада 2005 року по 14 червня 2006 року) та в розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту (починаючи з 14 червня 2006 року).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 22 листопада 2005 між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNHDGF01430250.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу на строк до 20 листопада 2020 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 45 700,00 доларів США. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 679,38 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п.2.2.9,4.3.

Також пунктом 1.1 кредитного договору передбачена необхідність сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,44 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Пунктом 2.2.3 кредитного договору передбачено обов`язок позивальника сплачувати банку комісію згідно пунктів 1.1 та 3.11 даного договору.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору встановлено, що при настанні перелічених подій банк на власний розсуд має право зажадати дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування та виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний стан користування.

Про обов`язковість сплати щомісяця комісії за розрахунково-касове обслуговування від суми виданого кредиту в період сплати також свідчить пункт 3.3 кредитного договору.

14 червня 2006 року між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 14 червня 2006 року до вищевказаного кредитного договору передбачена необхідність сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана умова кредитного договору не створює дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін та не завдає шкоди позивачу, а тому підстави для визнання недійсними узгоджених сторонами умов кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування відсутні. Крім того, укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Стаття 18 Закону України Про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України Про захист прав споживачів).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України Про захист прав споживачів. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України Про захист прав споживачів є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як установлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, ОСОБА_1 був ознайомлений та підписав кредитний договір № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року та додаткову угоду № 1 до цього договору. Підписанням вказаних документів він підтвердив факт отримання в повному обсязі інформації (у письмовому вигляді) щодо кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. При цьому позивач не скористався своїм правом на відмову від кредитного договору.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на вищенаведене, позивачем не доведено, що встановлення сторонами у пункті 1.1 кредитного договору з урахуванням додаткової угоди № 1 до кредитного договору обов`язку позивача по сплаті комісії з розрахунково-касового обслуговування є несправедливим. Вказані умови визначені на розсуд сторін, є результатом домовленості, а тому є обов`язковими для виконання.

ОСОБА_1 не доведено, що встановлені у договорі положення щодо сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Колегія суддів враховує, що при укладанні оспорюваного кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 був обізнаний про вищезазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, а види відповідальності позичальника покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав АТ КБ ПриватБанк для укладення з ним кредитного договору.

Позивач як під час укладення кредитного договору, так і протягом усього часу його виконання (більше 15 років) жодних заперечень щодо його умов не заявляв, незгоду з окремими пунктами кредитного договору не висловлював, не здійснював дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважав веденим себе в оману банком.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору позивач був не згоден із його умовами, вважав їх відповідно до статті 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору позивач був ознайомлений із умовами договору, про що свідчить його підпис у кредитному договорі. Неналежність позивачу підпису на цьому документі під час судового розгляду не була доведена.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо позивач був не згоден із кредитним договором, вважав його умови несправедливими, такими, що не відповідають його інтересам, то міг би не підписувати і не укладати договір, але матеріали справи свідчать, що волевиявлення позивача було направлене саме на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах.

Оскільки кредитний договір № DNHDGF01430250, який був укладений між сторонами 22 листопада 2005 року, на момент його укладення відповідав вимогам закону, кредитний договір не містить умов, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов`язків споживача, колегія суддів вважає, що підстави для визнання окремих пунктів зазначеного договору недійсними відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пославшись на відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, не встановлення обставин протиправної поведінки АТ КБ ПриватБанк, намір банку на порушення конституційних прав і свобод позивача, які були б підставою для визнання дій відповідача агресивною підприємницькою практикою.

При цьому, 15 листопада 2016 року прийнято Закон України № 1734-VIII Про споживче кредитування, який є спеціальним Законом, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Вказаний Закон не містить заборони щодо встановлення в кредитному договору комісії з розрахунково-касового обслуговування. Згідно положень Закону України Про споживче кредитування комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування можуть включатися до загальних витрат за споживчим кредитом.

Наведені вище обставини свідчать про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, комісії та графіку погашення кредиту, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір.

Посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Матеріали справи не містять відомостей, що позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і навіть не звертався до відповідача за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористалася цим своїм правом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко