Справа №621/1343/20
Пр. №2/621/235/22
Рішення

іменем України

02 серпня 2022 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Шахової В.В.,

секретаря судового засідання - Девятерикової А.Р.,

прокурора- Юр`єва І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Чугуївської РДА Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки,

встановив:

У травні 2020 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Черкашина О.Ю. звернулася з позовом до суду в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Зміївської РДА Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, в якому просить:

1) Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 278 від 15.06.2012 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, пасовища, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради;

2) Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 598 від 14.11.2012 громадянці ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення Задонецької сільської ради;

3) Визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 976641 від 10.12.2012 на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого останньому на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0015;

4) Витребувати у громадянина ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_1 ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0015 площею 2 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» .

5) Судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що розпорядженням Зміївської РДА Харківської області за №278 від 15 червня 2012 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. Розпорядженням Зміївської РДА №598 від 14.11.2012 ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради кадастровий номер :01:012:0015. На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_2 виданий державний акт серії ЯМ №97663841 від 10.12.2012 року на право власності на земельну ділянку. У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2012 року №3566 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 . На підстав вказаного договору державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Пашук В.В. 23.12.2014 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 про що внесений запис про право власності. У подальшому ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 22.01.2015 року №132 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_1 . На підстав вказаного договору приватним нотаріусом 22.01.2015 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 про що внесений запис про право власності. Отже, ОСОБА_2 звернувся до Зміївської РДА Харківської області з заявою про надання дозволу на розробку проекту. Під час розгляду вказаної заяви матеріали щодо направлення райдержадміністрацією до Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області листа з проханням надати позицію щодо можливості надання дозволу на розроблення документацій із землеустрою, на підставі яких земельна ділянка може бути передана у власність (користування), а також перевірити її бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади відсутні, а відтак повна та достовірна інформація щодо додержання законодавства і можливості відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства на бажаній ОСОБА_2 земельній ділянці відсутня. У той же час листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 24 квітня 2020 року № 04.01-22-1844 та НПП «Гомільшанські ліси» від 04.05.2020 №02-36/214 земельна ділянка з кадастровими номером :01:012:0015 з урахування «Проекту створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» знаходиться в зоні регульованної рекреації НПП. На час формування земельної ділянки з кадастровим номером: :01:012:0015, винесення оспорюваного розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться на території об`єкту природно-заповідного фонду України (Національного природного парку), надання її у власність громадянину для індивідуального садівництва, необхідною умовою було погодження Департаментом як структурним підрозділом Харківської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до компетенції якого належить таке погодження в межах його повноважень. Наведенні порушення призводять до порушення цілісності земель НПП, що створює загрозу його існування. Передача райдержадміністрацією вказаної земельної ділянки у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку в частині їх зменшення та ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення, такі дії були здійснені усупереч процедури, встановленої законом. Спірна ділянка має природоохоронне, еколого-освітнє, рекреаційне та естетичне значення. Отже, розпорядження Зміївської РДА Харківської області є такими, що суперечать актам цивільного законодавства, порушують цивільні права та інтереси позивачів та підлягають визнанню незаконними та скасуванню. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 15 червня 2020 року прийнято зазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

01 лютого 2021 року ухвалою замінено неналежного позивача та залучено у якості позивача Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.

01 лютого 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.

Ухвалою від 14 лютого 2022 року замінено орган, який має право приймати участь у суді.

Ухвалою від 14 лютого 2022 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , в наслідок смерті.

Ухвалою від 14 лютого 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Представником відповідача Чугуївської РДА Харківської області надано відзив на позов, в якому він посилається на те, що позивач намагається повернути земельну ділянку кадастровий номер :01:012:0015, проте земельна ділянка з цим кадастровим номером відсутня в Публічній кадастровій карті України та відсутня в Державному земельному кадастрі України. В матеріалах справи відсутній витяг з Державного земельного кадастру України.Даний факт унеможливлює встановлення дійсного місцезнаходження спірної земельної ділянки її координати, що в свою чергу свідчить про відсутність доказів знаходження спірної земельної ділянки саме в межах об`єкту природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси». Позивач намагається повернути земельну ділянку державі в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси», що в свою чергу є необгрунтованим, оскільки враховуючи вимоги ст. 122 Земельного кодексу України, на теперішній час розпорядником та власником земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Таким чином, НПП «Гомільшанські ліси» не має повноважень розпоряджатись спірною земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та здійснювати право власності щодо неї. У листі департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 24.04.2020 № 04.01-22-1844 відсутнє посилання що саме дана спірна земельна ділянка знаходиться в межах природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси».Таким чином представник відповідача зазначає, що відсутній письмовий доказ, що саме спірна земельна ділянка входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду. Щодо доводів позивача про те, що видання спірних розпоряджень здійснювалось без отримання інформації органу місцевого самоврядування про бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній документації, є необгрунтованими, оскільки отримання такої інформації нормами діючого на час видання спірних розпоряджень не вимагалось, у зв`язку з тим, що дана спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту. Доводи позивача про те, що відповідачем під час видачі оскаржуваних розпоряджень не ставилось питання щодо виявлення обмежень, обтяжень спірної земельної ділянки не відповідає дійсності, оскільки п.2 розпорядження №278 від 15.06.2012 року зазначено, що проектом відведення необхідно визначити наявність на земельній ділянці обмежень (обтяжень) та сервітутів. Тобто, якщо у проекті були відсутні такі обмеження земельної ділянки як її знаходження на території об`єкту природно- заповідного фонду, це свідчить, що згідно землевпорядної документації дана земельна ділянка на час відведення не входила в межі об`єкту природно-заповідного фонду.

Представник відповідача ОСОБА_1 не погодившись із позовом подав відзив на позов, відповідно якого він просить відмовити у задоволенні позову, оскільки спірна земельна ділянка не перебуває в межах НПП «Гомільшанські ліси». На думку представника відповідача, спірну земельну ділянку передано у власність відповідно до норм чинного законодавства. Крім того, представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Прокурор Юр`єв І.Д. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представники позивачів у судове засідання не з`явились, раніше надавали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник Чугуївської РДА Харківської області у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомив, надав відзив на позов.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та його представники у судове засідання не з`явились про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомили.

Представник третьої особи Департаменту екології та природоохоронних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу без участі представника Департаменту.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно розпорядження Зміївської РДА Харківської області за №278 від 15 червня 2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради.(т.1, а.с.14)

Розпорядженням Зміївської РДА №598 від 14.11.2012 ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. (т.1 а.с.15)

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_2 виданий державний акт серії ЯМ №976641 на право власності на земельну ділянку. (т.1 а.с.20)

У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2012 року №3566 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 . На підстав вказаного договору державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Пашук В.В. 23.12.2014 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 про що внесений запис про право власності. (т.1 а.с.21)

У подальшому ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 22.01.2015 року №132 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_1 . На підстав вказаного договору приватним нотаріусом 22.01.2015 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 про що внесений запис про право власності. (т.1 а.с.22)

З листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22-218 вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», проекти землеустрою щодо їх відведення до Департаменту не надходили та не погоджувались (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакції статті станом на 14.07.2011 чинній по цей час) зміна меж, території та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду зводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища підставі відповідного експертного висновку.

Проте відповідно до вказаного листа Департаменту проект землеустрою щодо формування та відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером 21782500:01:012:0015 для погодження не надходив та не погоджувався.

Таким чином, формування вказаної земельної ділянки з кадастровим номером 21782500:01:012:0015, яка розташована на території НПП, проведено усупереч вимогам ст. 186 ЗК України та ст.54 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України».

Наведені порушення призводять до порушення цілісності земель НПП, що створює загрозу його існування.

Аналогічні за своєю природою факти знайшли своє відображення у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 371/463/17-ц.

Відповідно до інформації НПП «Гомільшанські ліси» від 04.05.2020 листи щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність, відповідна документація землеустрою до адміністрації парку не надходили, відповідні погодження не давались. (т.1, а.с.18-19)

Встановлені обставини дають підстави для висновку про набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку усупереч вимогам чинного законодавства України.

Частиною 2 статті 20 ЗК України, (в редакції, чинній на час винесення розпорядження райдержадміністрації від 14.11.2012 на момент реєстрації власності) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Усупереч вимогам цієї статті органом державної виконавчої влади, органом місцевого самоврядування не приймалося рішення щодо визначення категорії та зміни цільового призначення, земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0015, яка розташована на території Задонецької сільської ради Чугуївського району Харківської області з урахуванням її знаходження на території НПП.

Відповідно до статей 43, 44, 45 ЗК України, землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні па зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Також прокурором було надано докази на електронному носії інформації, де наявні «Проект створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» та «Проект організації території націонала природного парку «Гомільшанські ліси», який затверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28.11.2011 № 478.

Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи наявне охоронне зобов`язання, відповідно до якого Державне підприємство «Зміївське лісове господарство» дає зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» створеного, оголошеного Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 в межах Зміївського району. Зі змісту цього охоронного зобов`язання вбачається, що на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, яка може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу, а також забороняється зміна меж відведення і надання земельних ділянок для інших потреб, використання їх під будь-яке будівництво (т. 2 а.с. 185).

Наявність охоронного зобов`язання у об`єкта природно-заповідного фонду з урахуванням положень ч. 5 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», яке оформлено центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища, визнається достатнім для підтвердження статусу відповідної території як належної до земель природно-заповідного фонду.

Вказана правова позиція викладена в постанові Колегії суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16.

Крім цього, вказаною постановою Верховного Суду звернута увага на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі 544/1336/13-а, зокрема на те, що повноваження в частині зміни меж національних природних парків за законом належать виключно Президенту України.

Статус НПП як об`єкта природно-заповідного фонду підтверджується проектами його створення та організації території, а також Указом Президента України від 06.09.2004 № 1047/2004.

Передача райдержадміністрацією вказаної земельної ділянки у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського значення призвело до фактичної зміни меж НПП в частині їх зменшення.

Відповідно ст.ст. 84, 150 ЗК України землі природно-заповідного фонду відносяться до особливо цінних земель, які не можуть передаватись у приватну власність з державної власності.

Харківським національним університетом ім. В.Н. Каразіна МОН України проведено Комісійне дослідження спеціалістів в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000727 від 15.11.2019 та у процесі дослідження, отримано картографічні результати, представлені у звіті, а також зроблено наступні висновки:

визначено координати поворотних точок меж об`єкту природно- заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси», відповідно до проекту створення НПП «Гомільшанські ліси», який став підставою для прийняття Указу Президента України 06.09.2004 №1047/2004, відповідно до картографічних матеріалів, які є невід`ємним додатком до вказаного проекту створення. Ці результати додаються у вигляді таблиці координат поворотних точок меж НПП «Гомільшанські ліси» (Додаток Є), в тому числі окремим файлом в електронному вигляді, наведені у системі координат Pulkovo 1942, zone 7N, а також в електронному вигляді (полігональний ГІС-шар).

земельна ділянка з кадастровими номером :01.012:0015 всією своєю площею знаходяться під об`єктом природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси», відповідно до меж встановлених проектом створення НПП «Гомільшанські ліси», який став підставою для прийняття Указу Президента України від 06.09.2004 1047/2004. (т.2 а.с.190)

Таким чином, землі, які відповідно до проекту створення входять в межі НПП «Гомільшанські ліси», є землями природно-заповідного фонду та не підлягають редачі з державної власності у приватну.

Заборона передачі вказаних земель у приватну власність знайшла своє дтвердження у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду грховяого Суду від 23.10.2019 у справі № 554/10377/16-ц.

Ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів даного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворенню та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів, оскільки на територіях природно-заповідного фонду забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Таким чином, доводи відповідачів про те, що Національний природний парк «Гомільшанські ліси», як об`єкт природно-заповідного фонду, не є власником та користувачем спірної земельної ділянки та відсутні докази про належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, є безпідставними.

Отже суд вважає, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_2 проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною Національного природного парку «Гомільшанські ліси».

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18) і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України, до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природи комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико- культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів що перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються внатурі відповідно до законодавства.

До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.

До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території національних природних парків з урахуванням природоохоронної оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням серед іншого:

зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони.

На території зони регульованої та стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів об`єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади у галузі охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і визначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4 та 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Ураховуючи викладене, положення чинного законодавства та установлені судом обставини справи, суд вбачає наявність всіх правових підстав для задоволення позову у цьому випадку.

З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні права на земельну ділянку .

За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером: :01.012:0015 знаходиться у межах земель території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну, ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку «Гомільшанські ліси», оскільки може перешкоджати збереженню Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення.

Доводи представників відповідачів, викладені у відзиві на позовну заяву не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Право держави витребувати земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Положеннями частин четвертої, п`ятої статті 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статуту позивача.

Посилання представника відповідача ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами справи на підставі наступного.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000727 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила у відповідності до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України.

Частинами третьої-п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

Суд враховує, що оспорюванні розпорядження датовані 2012 роком, а прокурор звернувся з позовом до суду у травні 2020 року, оскільки позивачам, в інтересах яких пред`явлено позов прокуратурою, стало відомо про порушення прав та законних інтересів саме під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000727 від 15 листопада 2019 року, а саме: після отримання відповідних документів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та інформації Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації у січні 2020 року та повідомлення прокуратури у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що об`єктивно позбавило позивачів можливості дізнатися про його існування.

Отже, в даному випадку, позивачі дізналися про порушення їх прав та законних інтересів на момент отримання зазначеної інформації у січні 2020 року в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000727 від 15 листопада 2019 року.

З урахуванням вказаного суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності розпочався з листопада 2019 року, отже підстав вважати цей строк пропущеним немає, оскільки із позовом до суду прокурор звернувся у червні 2020 року.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про доведеність факту належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду на підставі доказів, які в ході судового розгляду не спростовані, отже позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як визначено частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до пунктів 1-3 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 10510,00 грн, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 1124 від 19 травня 2020 року про сплату судового збору за подання позову до суду (т. 1 а.с. 12).

Відповідно ухвали від 14 лютого 2022 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , в наслідок смерті.

Відповідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За позовною заявою за вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прокурором сплачено 2102 грн. Отже 2102 :2=1051 грн, тому, суд приходить до висновку про необхідність повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви в розмірі 1051гривень.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів підлягає стягненню в рівних частинах на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 141, 142, 263-265, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Чугуївської РДА Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 278 від 15.06.2012 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, пасовища, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 598 від 14.11.2012 видане ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення Задонецької сільської ради;

Визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 976641 від 10.12.2012 на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого на праві приватної власності земельна ділянка, площею 2 га виділена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0015.

Витребувати у ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0015 площею 2 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» .

Зобов`язати Головне управління Державної Казначейської служби України в Харківській області повернути Харківській обласній прокуратурі (код 02910108, р/р UA 0007171, банк отримувача Держказначейська служба України, код класифікації видатків бюджету (КЕКВ):2800, призначення платежу: повернення судового збору) з державного бюджету 50 відсотків судового збору в розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят один) грн 00 к., сплаченого при поданні позову за платіжним дорученням № 1124 від 19.05.2020.

Стягнути з Чугуївської РДА Харківської області (вул. Старонікольська,29, м.Чугуїв, Харківська область, 63503, код ЄДРПОУ 04058723) ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) судовий збір на користь Харківської обласної прокуратури (код 02910108, р/р UA 0007171, банк отримувача Держказначейська служба України, код класифікації видатків бюджету (КЕКВ):2800, призначення платежу: повернення судового збору) у сумі 2802 грн (дві тисячі вісімсот дві) 67 коп з кожного.

Рішення може бути оскаржено повністю або частково в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення або в порядку частини другої статті 354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасника справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 02 серпня 2022 року.

Прокурор - Чугуївська окружна прокуратура Харківської області (вул.Харківська,98 м. Чугуїв, Харківська область);

Позивач: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (, вул. Митрополіта Василя Липківського,35, м.Київ, індекс 03035) ;

Позивач: Державне агентство лісових ресурсів України, ,місцезнаходження: вул. Шота Руставелі, буд. № 9-А, м. Київ, 01023;

Позивач: Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, , місцезнаходження: вул. Пушкінська, буд. № 86, м. Харків, 61024;

Позивач: Національний природний парк «Гомільшанські ліси», , місцезнаходження: вул. Монастирська, буд. № 27, с. Коропове, Зміївський р-н, Харківська обл., 63436.

Відповідач:Чугуївська районна державна адміністрація Харківської області (вул. Старонікольська,29, м.Чугуїв, Харківська область, 63503, )

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ),

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 )

Третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації,, місцезнаходження: майдан Свободи, буд. № 5, Держпром, 4 під`їзд, 7 поверх, кім. № 380, м. Харків, 61022

Суддя В.В. Шахова