Житомирський апеляційний суд
Справа №284/191/21 Головуючий у 1-й інст. Піщуліна І. С.
Категорія 84 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №284/191/21 за позовом ОСОБА_1 до Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області про стягнення коштів

за апеляційною скаргою Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 26 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Піщуліної І.С.

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області на її користь 29146,60 грн. інфляційних збитків та 4316,83 грн. в якості трьох процентів річних, в порядку статті 625 ЦК України, за невиконання постанови Народицького районного суду Житомирської області від 17 січня 2011 року у справі №2-а-152/11, якою визнані дії Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації незаконними та зобов`язано управління здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати до заробітної плати, передбаченої ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, що розраховується виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, за період з 22.05.2008 по 31.12.2008 з урахуванням отриманих коштів за вказаний період.

Ухвалою Народицького районного суду Житомирської області від 01 квітня 2021 року до участі у справі залучено Коростенську районну державну адміністрацію Житомирської області які правонаступника відповідача Народицької районної державної адміністрації Житомирської області.

Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 26 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області на користь ОСОБА_1 суму боргу в порядку статті 625 ЦК України за невиконання постанови Народицького районного суду Житомирської області від 17 січня 2011 року у справі №2-а-152/11 за період з 16 квітня 2011 року по 28 лютого 2021 року з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 22379,40 грн. та трьох процентів річних в розмірі 3515,80 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що відповідно до Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою КМУ №1321 від 16.12.2021, розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 24.03.2021 № 196, розпоряджень голови Коростенської районного державної адміністрації від 22.02.2021 № 19а та від 15.03.2021 № 25а, всі зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області, а також усі права та обов`язки шляхом приєднання переходять до правонаступника Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області. Крім того, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області з 04 січня 2021 року по даний час знаходиться в стані припинення, тобто державну реєстрацію юридичної особи боржника не припинено. Таким чином вважає, що рішення суду є незаконним, оскільки відсутні будь-які підстави вважати Коростенську районну державну адміністрацію правонаступником Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області та належним відповідачем у справі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, правомірно залучив до участі у справі правонаступника відповідача - Коростенську районну державну адміністрацію Житомирської області, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч.2 ст. 377 ЦПК України).

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідачами у справі є органи державної влади - суб`єкти владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства.

Судом під час розгляду справи встановлено, що постановою Народицького районного суду Житомирської області від 17 січня 2011 року у адміністративній справі №2-а-152/11 дії управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації щодо виплати ОСОБА_1 коштів, передбачених ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року, у фіксованому розмірі, визнано протиправними.

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати до заробітної плати, передбаченої ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, що розраховується виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року з урахуванням отриманих коштів за вказаний період.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2011 року та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2013 року, вказане судове рішення залишено без змін та постанова Народицького районного суду Житомирської області від 17 січня 2011 року набрала законної сили 16 квітня 2011 року.

08 лютого 2013 року за заявою позивача у справі видано виконавчий лист, який на даний час перебуває на виконанні, відомості про нього внесено до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за №48243944.

Зі змісту листа управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області №742/32/3.4/2021/2455 від 22 лютого 2021 року вбачається, що за постановою Народицького районного суду Житомирської області від 17 січня 2011 року позивачу здійснено нарахування коштів в сумі 11813,20 грн.

Тобто фактично між сторонами існував публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, який вирішено у вказаній адміністративній справі №2-а-152/11, а саме між ОСОБА_1 та Управлінням праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації існували майнові правовідносини щодо забезпечення права позивача на отримання доплати до заробітної плати, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому розгляд цих правовідносин здійснювався у порядку адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення сплати основного боргу.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241 цс19), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження № 12-105 гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79 гс19).

Районний суд у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що аналіз правової природи правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного та залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Отже, суд дійшов помилкового висновку про розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства, оскільки з урахуванням акцесорного характеру визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за якою підлягав розгляду основний спір, тобто у порядку адміністративного судочинства.

До подібних за змістом правових висновків Велика Палата Верховного Суду, дійшла у постановах: від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18 (провадження № 14-285 цс19), від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 (провадження № 14-527 цс19), від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158 цс20).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло з судового рішення в адміністративній справі, мають розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи спір, районний суд вищезазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про можливість його розгляду у порядку цивільного судочинства.

Крім того, нелогічним є те, що частина вимог позивача (основна) вирішувалася в адміністративному судочинстві, а частина його вимог (несвоєчасне виконання судового рішення в адміністративній справі) буде вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративних судів.

Крім того, відповідно до вимог частини першої статті 256 ЦПК України, суд повідомляє позивача, що розгляд даного позову віднесено до юрисдикції адміністративних судів і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до Житомирського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області задовольнити частково.

Рішення Народицького районного суду Житомирської області від 26 квітня 2021 року скасувати.

Провадження у справі №284/191/21 за позовом ОСОБА_1 до Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області про стягнення коштів закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді