Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Федорової А.В.,
Провадження № 2/521/10/22
Учасники справи:
Представник - ОСОБА_2 .
Відповідач - ОСОБА_3
Представник ОСОБА_4
Представник ОСОБА_6
Представник ОСОБА_8
Третя особа Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зобов`язання привести із нежитлового в житловий стан квартиру, визнання права власності на квартиру та витребування майна,
03.09.2015р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_9 з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Одеської державної нотаріальної контори та просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 вересня 2010 р., видане Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за № 3-929.
21.01.2016 р. ОСОБА_9 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 вересня 2010 р., після померлої ОСОБА_10 , виданого Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 та зареєстроване в реєстрі за №3-929.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії НОМЕР_1 , виданим Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області 22.04.2017р. та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Первомайським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Миколаївській області 21.09.2016 р.
12.09.2018 р. позивач ОСОБА_9 був замінений його правонаступником ОСОБА_1 .
08.11.2018 р. ОСОБА_1 змінила предмет позову та просила суд:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №3-929 на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 .
05.06.2019 р. ОСОБА_1 змінила предмет позову та просила суд:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №3-929 на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
10.03.2020 р. ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та просила суд:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_12 та ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .
25.11.2021 р. ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву та просила суд:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане, 14 вересня 2010 р. Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929;
- зобов`язати відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 згідно технічної документації;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;
- витребувати на користь ОСОБА_1 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
Вимоги ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві від 15.11.2021 р. (яка подана до суду 25.11.2021 р.) були остаточними та в подальшому не змінювались.
В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015р. по справі №521/3085/13-ц визнано заповіт, складений 23 квітня 2008 року ОСОБА_10 та посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №2-690, згідно з яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 вона заповіла ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що заповіт визнаний недійсним, то на думку позивачки свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_3 вересня 2010 р. також повинно бути визнано судом недійсним відповідно до ст. 1301 ЦК України, а квартира АДРЕСА_1 має бути поділена між спадкоємцями першої черги до яких відносяться сини померлої - ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 . Тобто кожен з синів мають успадкувати по 1/3 спірної квартири. Проте, на момент розгляду справи ОСОБА_9 та ОСОБА_13 померли, а спадкоємницею після їх смерті на їх долі в квартирі АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , тому саме вона є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .
Позивачка посилається на те, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується і власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. ОСОБА_1 вважає, що саме ОСОБА_5 є останнім набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому вказане майно має бути витребувано саме у неї на підставі статей 387 та 388 ЦК України. Позивачка посилається на те, що спірна квартира вибула з її володіння не з її волі, а тому в силу ст. 388 ЦК України вона має право витребувати належне їй майно від добросовісного набувача ОСОБА_5 .
Відповідач ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні, надала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що ОСОБА_5 не має у власності спірної квартири, а тому не може повернути майно, яке не перебуває у її володінні. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. ОСОБА_5 набула у власність нежитлове приміщення загальною площею 129,0 кв.м. адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 3 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1965 від ОСОБА_14 . Тобто відповідачка не набувала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому не має її повертати. Окрім того, ОСОБА_1 в позовній заяві не наводить підстав щодо зобов`язання ОСОБА_5 перевести з нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 у первісний стан 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість.
Ухвалою від 13.12.2021 р. було закрито підготовче провадження у цій справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
В судове засідання ані позивачка, ані її представник не з`явилися про дату та час судового засідання сповіщалися належним чином. Позивачка причину неявки до суду не повідомила, а представником позивача ОСОБА_2 було подане клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з воєнним станом. Відповідачі в судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання сповіщалася належним чином, проте від представника ОСОБА_3 адвоката Хлебнікова М.П. надійшла заява про слухання справи у їх відсутність, від представника ОСОБА_7 адвоката Криворучко В.О. надійшла заява про слухання справи у їх відсутність та від представника ОСОБА_5 адвоката Цвігуна В.В. надійшла заява про слухання справи у їх відсутність.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату та час судового засідання сповіщався належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що позивачка будучи повідомленою про дату та час розгляду справи в суді, не з`явилась, справа розглядається судом тривалий час (перебуває в провадженні суду з вересня 2015 року), по справі проведені всі процесуальні дії, необхідні для розгляду її по суті заявлених вимог, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за тими доказами, які містяться в ній.
Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.
Судом вирішено розглядати справу по суті за відсутності учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що на підставі заповіту, складеному ОСОБА_10 23 квітня 2008 року, посвідченому державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А. ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори 14.09.2010 р.
ОСОБА_9 здійснив відчуження спірної квартири ОСОБА_15 за договором дарування від 24.09.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л.
В подальшому ОСОБА_15 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 22.10.2010 р., посвідченим державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В.
ОСОБА_12 за договору купівлі-продажу від 26 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. продав спірну квартиру ОСОБА_7 .
ОСОБА_7 відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 18.06.2014 року, провів реконструкцію квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_7 набув право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 129,0 кв. м. відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 10.07.2014 р., виданого Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Мидляр Є.В.
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 04.12.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., продав нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 129,0 кв. м. ОСОБА_14 , яка в свою чергу за договором дарування від 03.10.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., подарувала вказане майно ОСОБА_5 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 р. по справі №521/3085/13-ц, яке набрало чинності, заповіт, складений ОСОБА_10 23 квітня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., визнаний недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2015 р. залишено без змін.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до абз. 2 п.16, п. 20, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини ,якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Позивачка в позовній заяві ставить питання щодо витребування у відповідача 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

За правилами статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проте правила реалізації такого права передбачені статтею 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №303/6974/16 (провадження № 61-39511св18).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Як зазначено постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 761/17142/15-ц рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16.

За таких обставин визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 14 вересня 2010 р. державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за №3-929, зобов`язання відповідачів перевести із нежитлового стану в житловий 2/3 часток приміщення АДРЕСА_2 згідно технічної документації та визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 є не ефективним способом захисту, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, переведення майна із нежитлового стану в житловий має вирішуватися в позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Тобто квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 129,0 кв.м. є окремою річчю, яка наділена тільки їй властивими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 129,0 кв.м. є індивідуально визначеною річчю, так як вона не може бути замінена іншою задля задоволення позовних вимог.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України, тобто власник має право лише на захист своїх майнових інтересів, зокрема за допомогою позовів із заподіяння шкоди чи безпідставного збагачення. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

ОСОБА_7 набув право власності на новостворене нежитлове приміщення загальною площею 129,0 кв. м. адресою: АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 10.07.20214 р., виданому Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Мидляр Є.В., тобто річ була перероблена і на новостворену річ визнано право власності ще до подачі позову 03.09.2015 р. На сьогоднішній день вказане Свідоцтво про право власності не скасоване.

ОСОБА_5 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 129,0 кв. м. та не є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому у неї не може бути витребувана вказана квартира.

Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_7 - адвокатом Криворучко В.О. надано Договір про надання правової допомоги №28/02 від 28.02.2020 р., укладений між ОСОБА_7 та АО «КФ «Домінанта», акт виконаних робіт від 02.02.2022р. квитанцій до прибуткового касового ордеру № 23 від 28.02.2020 р. та № 26 від 02.02.2022 р. про сплату ОСОБА_7 за договором № 28/02 від 28.02.2020 р. грошових коштів на загальну суму 56120,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_5 - адвокатом Цвігуном В.В. надано Договір про надання правової допомоги №15/21 від 15.12.2021 р., укладений між ОСОБА_16 та адвокатом Цвігуном В.В., акт виконаних робіт від 08.02.2022 р., квитанції до прибуткового касового ордеру № 18 від 08.02.2022 р. про сплату ОСОБА_5 за договором №15/21 від 15.12.2021 р. грошових коштів на загальну суму 30000,00 грн.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Згідно із ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 3.10.2019р. по справі №922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

В постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц, зазначено, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц чітко зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Тобто суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

ОСОБА_1 не надано до суду заяви про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому у суду відсутні підстави для зменшення суми судових витрат.

Суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 56120,00 грн на користь ОСОБА_7 , в сумі 30000,00 грн на користь ОСОБА_5 .

Керуючись ст. ст. 13, 141, 263, 265, 267, 268, 272, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_7 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 56120,00 грн (п`ятдесят шість тисяч сто двадцять гривень).

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн (тридцять тисяч гривень).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В. К. Гуревський

Рішення суду у повному обсязі складено 22 липня 2022 року.