РІШЕННЯ

Іменем України

20.06.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої - судді Марків Ю.С.

за участі секретаря судового засідання Чапля В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купвлі-продажу від 26.09.2012 року. Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 та являється їй сусідом. Вказує, що 25.07.2019 року відповідач завіз близько 4 тонн землі, яку зсипав на земельну ділянку прибудинкової території, що заважало нормальному пересуванню та користування нею. Окрім цього, зазначає, що відповідач, самочинно, без відповідних дозволів співвласників і погоджень в органах місцевого самоврядування, під виглядом благоустрою побудував фундамент на вказаній території впритул до входу в будинок, чим здійснив незаконні дії, направлені, на її думку, на перешкоду вільного пересування та користування прибудинковою територією. На вимоги позивачки щодо демонтажу фундаменту і звільнення земельної ділянки загального користування від вказаних елементів (фундаменту, будівельних матеріалів, землі) відповідач не реагує, чим здійснює їй перешкоди в користуванні прибудинковою територією.

Враховуючи вищевикладене, просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 шляхом демонтажу самочинного збудованого фундаменту; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 шляхом вивезення землі, яку відповідач завіз на земельну ділянку; зобов`язати ОСОБА_2 привести ділянку до первинного стану, який був станом на 24.07.2019 року шляхом вивезення всіх будівельних матеріалів.

Не погоджуючись з поданим позовом, від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

Відзив мотивує тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.02.2020 року у справі №465/7345/19 задоволено його позов та скасовано складену відносно нього постанову адміністративної комісії Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП. Вказує, що згода співвласників багатоквартирного будинку потрібна щодо прибудинкової території лише в тому випадку, коли відбувається розпорядження майном, а саме клумбою, однак він не розпоряджався майном ( не відчужував чи в будь-який інший спосіб не здійснював перехід власності на неї), а навпаки - облаштовував клумбу для спільного володіння і користування, жодних перешкод в користуванні клумбою не чинив. Окрім цього, зазначає, що позивачка не довела, що клумба облаштована на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Більш того, рішенням суду, як ним зазначається, встановлено відсутність вини в його діях за правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила такий задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо позову, просили відмовити в задоволенні такого.

Представник третьої особи Франківської районної адміністрації ЛМР в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява такого про розгляд справи без їх участі.

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились.

Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, заслухавши думку учасників справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи порушення прав позивача цивільного характеру на належне користування своєю власністю, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З системного аналізу вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.09.2012 року приватним нотаріусом Пилипенком Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №3797, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №11887309 від 26.09.2012 року (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29.11.2019 року зверталась до Франківської районної адміністрації зі скаргою, в якій просила прийняти міри відповідного реагування до посадових осіб ЛКП "Львівський ліхтар" за порушення чинного законодавства України, зокрема порушення строку передачі матеріалів на розгляд міжвідомчої комісії Франківської районної державної адміністрації, оскільки 31.10.2019 року адмінкомісією Франківської РДА було прийнято Постанову №764, якою ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.02.2020 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 жовтня 2019 року задоволено; постанову адміністративної комісії Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 240 від 19 серпня 2019 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненої адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, скасовано у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій ОСОБА_2 ; провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП закрито.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 30.09.2020 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Франківського районного суду м.Львова від 20.02.2020 року у адміністративній справі №465/7345/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 жовтня 2019 року та викладено її в такій редакції ''постанову адміністративної комісії Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 764 від 31 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненої адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, скасувати.''

Відповідно до Розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради№786 від 28.12.2019 року "Про демонтаж самочинно викладеного огородження з тротуарної бруківки на прибудинковій території на АДРЕСА_3 " затверджено висновок міжвідомчої комісії про демонтаж самочинно викладеного огородження з тротуарної бруківки для влаштування клумби на прибудинковій території на АДРЕСА_3 ; рекомендовано іншому співвласнику будинку АДРЕСА_3 у місячний термін за власні кошти демонтувати самочинно викладене огородження розміром 4,0м х 4,5м, висотою 0,32м. з тротуарної бруківки для влаштування клумби на прибудинковій території на АДРЕСА_3 ; рекомендовано власникам квартир в будинку АДРЕСА_3 у випадку порушення власником квартири їхніх прав та охоронюваних законом інтересів, в судовому порядку вирішувати питання демонтажу самочинно викладеного огородження з тротуарної бруківки для влаштування клумби на прибудинковій території на АДРЕСА_3 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2021 року у справі №380/637/21 відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, третьої особи ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 786 від 28.12.2019 «Про демонтаж самочинно викладеного огородження з тротуарної бруківки на прибудинковій території на АДРЕСА_3 ».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 380/637/21 без змін.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі №523/4139/17 (провадження № 14-328цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відтак, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його ионовленяя/захисту в обраний спосіб .

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2018 року по справі №367/2271/15-ц (провадження № 14-146цсІ8) зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відтак, розглядаючи справу, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною першою статті 42 Земельного Кодексу України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У зв`язку із цим, самовільне заняття цих земельних ділянок громадянами для задоволення власних потреб - не допускається. Частина друга цієї статті передбачає, що земельні ділянки, на розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Згідно з підпунктом г частини 2, частини 3 ст.89 ЗК України передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають зокрема земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Згідно з підпунктом 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно ч. 3 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками

Отже, земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом з загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його користування.

Нормами земельного законодавства та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки ( на якій розташований багатоквартирний жилий будинок» або ї частини.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, вказані вище норми права та встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивачка, як співвласник квартири у багатоквартирному будинку, яка є користувачем вказаної земельної ділянки, має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном.

Як встановлено судом, літом 2019 року ОСОБА_2 облаштував в дворі по АДРЕСА_3 , який знаходиться у спільному користуванні співвласників квартир, клумбу, яку огородили її тротуарною бруківою, тим самим обмеживши позивачці вільний прохід по прибудинковій території, оскільки клумба, яка обгороджена фундаментом розташована впритул до сходової клітки при вході в будинок та впритул до іншої клумби на прибудинковій території, що унеможливлює вільний прохід та доступність споруд, розташованих на прибудинковій території.

До позову додано фотосвітлини, яяк позивачкою так і відповідачем з яких вбачається, що дійсно по АДРЕСА_3 мається облаштована клумба з встановленою огорожею з бруківки у вигляді фундаменту та розташована всередині двору багатоквартирного будинку. Це не заперечується сторонами у справі та підтверджується матеріалами справи.

Також, з матеріалів справи встановлено, що між сторонами дійсно існує спір з приводу користування прибудинковою територією, це підтвердили в суді учасники справи, а також підтверджується зверненнями позивачки до відповідних органів, щодо демонтажу самочинно встановленої клумби/фундаменту, наявність судових спорів за участі даних учасників.

Суд встановив, що Відповідач, який проживає у кв. АДРЕСА_4 на прибудинковій території зазначеного будинку самовільно встановив огородження висотою 32 см. довжиною 4 х 4,5 м. з тротуарної бруківки, яке на час розгляду справи декоровано під клумбу, без згоди співвласників багатоквартирного будинку та без правовстановлюючих прав на зайняття земельної ділянки.

Позивач та Третя особа на стороні позивача - ОСОБА_5 , які проживають за адресою: АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_6 відповідно у судовому засіданні підтвердили, що згоди на відповідне використання прибудинкової території ОСОБА_2 не давали, а зазначені дії позивача направлені на перешкоду вільного пересування та користування прибудинковою територією, оскільки фундамент, який збудований для влаштування клумби влаштований впритик до входу в будинок та практично впритик до від вже існуючої на прибудинковій території клумби, що унеможливлює вільне, безперешкодне пересування по прибудинковій території позивача.

З огляду на вищенаведені правові норми, дії позивача щодо самовільного зайняття земельної ділянки, спорудження клумби, фундаменту за відсутності відповідних прав на її використання та встановлення огородження на ній без згоди співвласників багатоквартирного будинку, в тому числі без згоди позивачки є неправомірним.

Щодо посилань позивача на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2020 у справі № 465/7345/19 за позовом ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови адміністративної комісії Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31.10.2019 № 764, суд вказує, що зазначену постанову адміністративної комісії скасовано з підстав невірної кваліфікації дій ОСОБА_2 за ст. 150 КУпАП. При цьому, фактичні обставини щодо самочинно проведених будівельних робіт на прибудинковій території зазначеною постановою не спростовуються. Отже, згадане рішення суду не встановлює будь-яких обставин та не звільняє сторін від доказування у цій справі.

Встановивши спірне обгородження для клумби, на земельній ділянці, яка перебуває у їх спільному користуванні, відповідач порушує права іншого співвласника багатоквартирного будинку, зокрема, позивачки, так як обмежує їй право вільного користування прибудинковою територією. На думку суду, в цій частині доводи позивача є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки встановлений відповідачем паркан перешкоджає позивачу вільно користуватися земельною ділянкою, яка знаходиться в спільному користуванні всіх власників квартир у будинку.

У своїх запереченнях в судовому засіданні ОСОБА_2 , серед іншого посилається на те, що позивачка , на його думку, не являються неналежними позивачем по справі, так як земельна ділянка їй не належить на праві власності.

З такими доводами відповідача суд не може погодитися з вищевикладених підстав.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що право позивачки порушене та підлягає захисту.

Відповідачем не надано жодних аргументів для спростування доводів позивачки в цій частині, тому суд приходить до висновку про часткову доведеність позовних вимог.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 шляхом вивезення землі, яку відповідач завіз на земельну ділянку та зобов`язання відповідача привести ділянку до первинного стану, який був станом на 24.07.2019 року шляхом вивезення всіх будівельних матеріалів, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, такі не містять жодних належних та допустимих доказів, на яких грунтуються вимоги позивачки щодо вищевказаних позовних вимог.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що земля завезена за адресою: АДРЕСА_3 , яку вона просить зобов`язати вивезти відповідача завезена третьою особою у справі ОСОБА_6 та відповідачем,однак, зважаючи на те, що такий не є власником квартири за вказаною адресою позов до нього не пред`являла, будь-яких доказів вказаного не надала. В судовому засіданні 20.06.2022 також пояснила, що на момент її заселення до квартири АДРЕСА_1 бруківка/цегла вже була на прибудинковій території за вказаною адресою, хто точно її завіз їй не відомо, хоча припускає, що зробив це саме відповідач.

Відтак, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення прав позивачки та його захисту в обраний нею спосіб; з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачкою вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 шляхом вивезення землі, яку відповідач завіз на земельну ділянку та зобов`язання відповідача привести ділянку до первинного стану, який був станом на 24.07.2019 року шляхом вивезення всіх будівельних матеріалів у зв`язку із недоведеністю таких. Відтак наведене свідчить, що позивачкою не доведено, що відповідачем вчиняються перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 , що полягає у завезенні ним землі та будівельних матеріалів на вказану земельну ділянку, що є її процесуальним обов`язком, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях в силу вимог статті 81 ЦПК України.

З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку з недоведеністю такого. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою підлягає до часткового задоволення.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, суд приходить до висновку про зобов`язання ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно встановлене огородження у виді фундаменту, яке розташоване в середині двору багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 на прибудинковій території, що не порушує розумний баланс інтересів сторін.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 шляхом демонтажу самочинного збудованого фундаменту.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 .

Третя особа: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, , адреса: м.Львів, вул.Генерала Чупринки, буд.85.

Повний текст рішення виготовлено 01.07.2022 року.

Суддя Ю.С. Марків