Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/25074/20
Номер провадження 22-ц/824/4722/2022
Головуючий у суді першої інстанції О.В. Батрин
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
06 липня 2022 року місто Київ

Номер справи 757/25074/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс Груп»

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року, ухваленеу складі судді Батрин О.В., в приміщенні Печерського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги.

В обґрунтування позовних вимов зазначив, що 16 лютого 2006 року між ним та АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит на суму 99 000 доларів США, який зобов`язувався повернути зі сплатою процентів в порядку і на умовах, визначених кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та позивачем було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

25 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено договори відступлення права вимоги, відповідно до яких кредитор ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відступив за плату новому кредитору ОСОБА_2 право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором та договором іпотеки від 16 лютого 2006 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає, що є передбачені законом підстави для визнання цих договорів недійсними, оскільки відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку зібраних по справі доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції не з`ясував, що оспорюваний ним правочин є договором факторингу за своєю юридичною природою. Посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11.09.2018 у справі №909/968/16, від 31.10.2018 у справі №465/646/11, від 10.11.2020 у справі №638/22396/14, відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме: кредитор - банк або інша фінансова установа.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 який брав участь у судовому засіданні в режимі відео конференції заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оспорюваний правочин не є договором факторингу.

ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» належним чином повідомлялося про час та дату розгляду справи, явку свого представника у судове засідання суду апеляційної інстанції не забезпечило. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Товариства не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», 16.02.2006 було укладено кредитний договір №014/0054/74/45897, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 99 000 доларів США, який зобов`язувався повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором з додатками до нього (а.с.12-14).

16.02.2006 між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0054/74/45897, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 304, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

05.03.2009 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 350 (а.с.17).

25.11.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило за плату АТ «Оксі Банк» належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/0054/74/45897 від 16 лютого 2006 р. (а.с. 169-171).

25.11.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передало всі права вимоги АТ «Оксі Банк» за Іпотечним договором № б/н від 16 лютого 2006 р. (а.с. 158).

25.11.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» відступило за плату ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/0054/74/45897 від 16 лютого 2006 р. (а.с. 163-165).

25.11.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., відповідно до якого АТ «Оксі Банк» передало всі права вимоги за Іпотечним договором № б/н від 16 лютого 2006 р. ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (а.с. 161).

25.11.2019 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 25-11/19/2 за кредитним договором № 014/0054/74/45897 від 16 лютого 2006 р. (а.с. 18-20).

25.11.2019 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги Іпотечним договором № б/н від 16 лютого 2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. (а.с. 22).

За умовами вказаних договорів, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відступає за плату ОСОБА_2 належні йому Права Вимоги за Кредитним договором та передає всі права вимоги за Іпотечним договором.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений 25.11.2019 договір № 25-11/19/2 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 за кредитним договором є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції. При цьому зазначив, що оспорюваний правочин є купівлею-продажем прав вимоги за ціну, визначену його сторонами, та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України та суб`єктний склад на укладення яких, не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а отже, наявність у ОСОБА_2 , як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року Верховний Суд у своїй постанові від 08 грудня 2021 року дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно визначився з правовою природою оспорюваного договору та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14. Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив підстави та правомірність переходу прав кредитора у зобов`язанні від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», набуття останнім права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором іпотеки від 16 лютого 2006 року.

Переглядаючи справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, правомірність набуття ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» права вимоги до ОСОБА_1 , надаючи оцінку оспорюваним договорам, а також з`ясовуючи правову природу відповідних договорів, беручи до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.12.2021 у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного.

Так, зобов`язання виникають з підстав, передбачених ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Судом встановлено, що 25.11.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» (як правонаступником АППБ «Аваль») та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №014/00054/74/45897 від 16.02.2006, що був укладений між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 , згідно умов якого первісний кредитор передав новому кредитору право грошової вимоги до боржника за кредитним договором, загальна вартість прав вимоги становить 1 120 000,00 грн (а.с.169-171).

25.11.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором б/н від 16.02.2006, укладеним на виконання зобов`язань за кредитним договором №014/00054/74/45897 від 16.02.2006 між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 (а.с.158).

25.11.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір відступлення прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №014/00054/74/45897 від 16.02.2006, укладеним між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 , згідно умов якого первісний кредитор передав новому кредитору право грошової вимоги до боржника за кредитним договором, загальна вартість права вимоги становить 1 120 100,00 грн (а.с.163-165).

25.11.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки б/н від 16.02.2006, укладеним на виконання зобов`язань за кредитним договором №014/00054/74/45897 від 16.02.2006 між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 (а.с. 161).

Із наведеного вбачається, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» (як правонаступник АППБ «Аваль») відступив за плату АТ «Оксі Банк», яке у свою чергу відступило за плату ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», належні їм Права Вимоги за кредитним договором до боржника ОСОБА_1 та за забезпечувальним договором. Предметом цих договорів є відступлення новому кредитору права вимоги до боржника за плату.

Таким чином встановленими є підстави які підтверджують правомірність переходу прав кредитора у зобов`язанні від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до АТ «Оксі Банк» та від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», набуття останнім права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором іпотеки від 16 лютого 2006 року.

25.11.2019 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 25-11/19/2, відповідно до умов якого Кредитор (ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») відступає за плату Новому кредитору ( ОСОБА_2 ) належні йому права вимоги за кредитним договором №014/0054/74/45897 від 16.02.2006, боржником за яким є ОСОБА_1 , а новий кредитор заміняє кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. При цьому, новий кредитор набуває статус правонаступника Кредитора відповідно до чинного законодавства України, у виконавчому провадженні, пов`язаному з Правом вимоги (п.п 2.1. Договору).

Згідно із п.п. 2.2. Договору, в дату відступлення Прав вимоги Кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув Права Вимоги до Боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони - кредитора за Кредитним договором.

Загальна вартість Прав Вимоги за договором становить 1 121 000,00 грн. без ПДВ ( п.п.3.1. Договору).

За вказаним договором відступлення права вимоги, кредитні правовідносини між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 було припинено, про що повідомлено останнього, що підтверджується Повідомленням, яке є додатком №2 до Договору відступлення права вимоги №25-11/19/2 від 25.11.2019.

Відтак, новим кредитором ОСОБА_1 з цього моменту стала ОСОБА_2 , за якою було зареєстровано і право іпотекодержателя відповідно до договорів про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, що також підтверджує, ту обставину, що з моменту відступлення права вимоги - 25.11.2019, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп, як кредитор, вибув з правовідносин з боржником.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що за умовами договору відступлення права вимоги №25-11/19/2 від 25.11.2019, він не є договором факторингу, оскільки не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договорів не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочинами не є відносинами у сфері факторингу. Оспорюваний правочин є фактичною купівлею-продажем прав вимоги за ціну, визначену його сторонами, та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України та суб`єктний склад на укладення яких, не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства.

З урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що у даному випадку наявність у ОСОБА_2 , як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається, оскільки між відповідачами було укладено саме договір про відступлення права вимоги за кредитним та зобов`язальними договорами, про що свідчать умови укладення цих договір. Отже, відсутніми є передбачені статтями 203, 215 ЦК України підстави для визнання таких договорів недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» отримав фінансування у розмірі 1 121 000,00 грн, а ОСОБА_2 набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги (11 465 610,30 грн - заборгованість за кредитним договором), що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором, що і вказує на те, що оспорюваний правочин є договорами факторингу, на увагу не заслуговують, оскільки умови оспорюваного правочину відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України, визначені на розсуд сторін (свобода договору). При цьому жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу, оспорюваний правочин не містить.

При укладенні договору про відступлення права вимоги від 25.11.2019 № 25-11/19/2 сторони керувалися положеннями статей 512 - 519 ЦК України. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 25-11/19/2 від 25.11.2019, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 , то відповідно відсутні і підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеним 25.11.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 .

Щодо необхідності застосування до даних правовідносин правових висновків, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №465/646/11, від 10.11.2020 у справі №638/22396/14, колегія суддів ураховує, що наслідком укладання договору відступлення прав вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні, що є специфічною ознакою саме договору відступлення права вимоги, а не договору факторингу. У даній справі договір відступлення права вимоги не містить жодних умов та положень щодо повернення фінансування фактору та оплати клієнтом наданої фактором фінансової послуги, що є обов`язковою умовою договору факторингу.

Зокрема, за висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у вказаних вище справах, відступлення права вимоги може відбуватися на підставі договору купівлі - продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Саме це має місце у даних правовідносинах.

Відтак, уклавши з Товариством договір відступлення прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором до боржника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не набула право здійснювати фінансові операції щодо боржника, оскільки за умовами цих договорів у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором на визначену суму і за договором іпотеки, про що прямо зазначено в договорі відступлення права вимоги.

При укладенні спірних договорів сторони врахували відсутність у ОСОБА_2 правового статусу фінансової установи, отже у даному випадку відбулося відступлення (продаж) права вимоги - стягнення раніше нарахованих фінансовими установами сум за зазначеним вище кредитним договором.

З урахуванням вказаних норм права вбачається, що укладений між відповідачами правочин є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Отже, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Закону України «Про фінансові послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки внаслідок укладення спірних договорів відбулася саме заміна кредитора у зобов`язанні, а сам договір відступлення права вимоги за кредитним договором є виключно договором про відступлення прав вимоги, а не договором факторингу. Боржник не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами оспорюваного договору, оскільки ОСОБА_1 , який не є стороною оспорюваного правочину, не довів того, що в результаті укладення спірного договору відступлення права вимоги обсяг його майнових зобов`язань, як власника іпотечного майна, змінився.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких вбачав підстави для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 липня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна