Справа № 702/500/21
Провадження № 2/702/28/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.07.2022 м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Жежер Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Махомети І.С.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 -не з"явилася,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Монастирище в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя.

Підставами позову вважає те, що упродовж червня 2016 року - липня 2021 року він, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09.07.2021 шлюб розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

У період шлюбу, 26.09.2018, вони спільно з відповідачем за спільні кошти за договором купівлі - продажу набули у власність квартиру номер АДРЕСА_1 .

Згідно умов п. 4, 5 договору купівлі - продажу спірної квартири її вартість на день набуття у нашу з відповідачем спільну сумісну власність становила 195 800,00 грн.

Неприязні відносини, що склались у них з відповідачем після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу, унеможливили спільне володіння і користування спільним майном подружжя, у зв`язку з чим він вважає за необхідне здійснити його поділ у судовому порядку.

З урахуванням того, що спірна квартира придбана під час шлюбу і спільні сумісні кошти на її придбання у їхньої з відповідачем сім`ї були, його право на Ѕ частку у праві власності на цей об`єкт нерухомості підлягає судовому захисту.

Просить визнати його, ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на квартиру номер АДРЕСА_1 ; визнати право приватної власності ОСОБА_3 на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на квартиру номер АДРЕСА_1 та стягнути із відповідача судові витрати.

На адресу суду 13.10.2021 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив, відповідно до якого заявлені позовні вимоги позивачем не визнає, так як позовні вимоги не ґрунтуються на доказах, щодо придбання майна за спільні кошти. На час придбання спірної квартири у них було всього одна тисяча дол. США, а вартість квартири 11 000 дол. США. (хоч в договорі зазначено, що вартість квартири 195 800 грн).

Позивач в своїй позовній заяві просить визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 та розділити дане майно, визнавши за кожним із сторін по Ѕ частині, посилаючись на те, що дане майно придбане у шлюбі за спільні кошти, а тому підлягає розподілу, факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам, адже ОСОБА_1 не надав жодного доказу, які підтверджують, що дана квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Квартира АДРЕСА_1 була куплена за кошти, які передали їй її батьки в сумі 8 000 доларів США. Даний факт вони можуть підтвердити в судовому засіданні, а тому більша частина коштів витрачених на придбання квартири не є спільними коштами подружжя ОСОБА_5 . Спільними коштами подружжя, на час придбання квартири була 1 000 доларів США, а 2 000 доларів США дали батьки ОСОБА_1 , а тому розмір часток майна при поділі не можуть бути рівними.

Крім того, із нею проживає малолітня дитина, а тому на підставі ч. 3 ст. 70 СК України позивач взагалі не має права навіть на грошову компенсацію за його частку.

Той факт, що квартира куплена не за спільні кошти, а за кошти її батьків підтверджується і договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , адже квартира оформлена на її ім`я, позивач тільки давав згоду на укладання даного договору. Якби квартиру купляли за спільні кошти, то позивач мабуть ставив питання про оформлення договору на 2-х.

Оскільки, вказана квартира купувалась на гроші її батьків, які тривалий час працювали та мешкали за межами України заробляли там гроші та давали особисто їй для придбання житла, позивач про це знав, тому питання на кого буде оформлюватись житло не ставилося взагалі. Чиї кошти той і власник.

В підтвердження даних обставин вона надає суду копії закордонних паспортів батьків де є відмітки при виїзд з України і в`їзд в Україну, а також відмітки про перетин кордону Євросоюзу.

Її батьки постійно давала їй гроші, які вона збирала на придбання власного житла. Гроші батьки давали особисто їй. Дані обставини можуть підтвердити свідки в судовому засіданні. При купівлі квартири вона мала 8 000 доларів США, вартість квартири складала 11 000 доларів США.

Тобто вказане майно набуте за час шлюбу, але за кошти які належали особисто їй. Сума, яка була вкладена в придбання квартири позивачем, складає всього 2 500 доларів США, а тому вказана квартира була оформлена на неї, а не на позивача, чи на нас обох в рівних частках.

На протязі трьох років у позивача не ставало питання про оформлення частки квартири на нього. Тільки після припинення шлюбних відносин позивач намагається незаконно заволодіти часткою квартири.

Той факт, що позивач у нотаріуса давав письмову згоду на оформлення вказаної квартири на її ім`я, лише підтверджує той факт, що він не заперечував проти вказаного оформлення, та що вона говорить правду, щодо виплати нею власних коштів по договору - купівлі квартири.

Тому вказана нерухомість не може бути спільно нажитим майном та не має бути поділена між ними в рівних частках.

Вона сплатить позивачу суму, яка була вкладена ним в придбання квартири, а це 1 500 доларів США, що по курсу на сьогодні складає - 39 525 грн.

Просить у задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Ухвалою суду від 27.08.2021 позовну заяву лишено без руху.

Ухвалою суду від 27.09.2021 відкрито провадження у справі, призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження та витребування доказів.

Ухвалою суду від 01.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю, з підстав зазначених у позовній заяві, проситли їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні, з підстав, зазначених у відзиві.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_4 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надходило.

Суд заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09.07.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало законної сили 10.08.2021 (а.с. 9).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Так, рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09.07.2021 встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25.06.2016.

Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.06.2016 до 10.08.2021.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є титульним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири серії ННР № 459939 від 26.09.2018 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Євдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 271699801 від 25.08.2021 (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 11 договору купівлі - продажу квартири серії ННР № 459939 від 26.09.2018 купівля квартири за цим договором здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця, ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви.

Таким чином, оспорюване майно, а саме квартира придбані сторонами у період шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК Україна визначає шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містить і норма частин третьої та четвертої ст. 368 ЦК України.

Тобто, вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462 св 18, від 26.03.2021 у справі № 414/277/17, провадження № 61-2934 св 19.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 у справі № 214/3609/18, провадження № 61-3836 св 20 вказав, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 22 - 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснив, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належать до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц, провадження № 61-37616 св 18.

Судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить спірна квартира АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване 26.09.2018.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.06.2016 до 10.08.2021.

Оскільки, право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем 26.09.2018, у період шлюбу, відповідач визнав обставину, що спірна квартира придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачем, а тому визнає спірну квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дане твердження узгоджується із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Оскільки, сторонами не надано доказів щодо збільшення частки у спірному майні, суд вважає за необхідне позов та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на квартиру номер АДРЕСА_1 та за відповідачем ОСОБА_3 право приватної власності на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на квартиру номер АДРЕСА_1 .

Посилання відповідача, як на підставу відмови позову на ч. 3 ст. 70 СК України, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, виходячи із наступного.

Відповідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У відповідності до п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Посилання відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позову, те, що розмір аліментів, які вона одержує недостатній для забезпечення потреб дитини, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, відповідачем не надано достовірних та достатніх доказів в розумінні ст. 79, 80 ЦПК України, що підтверджують факт проживання та перебування на повному утриманні відповідача ОСОБА_3 малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернення відповідача до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання дитини, про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, про стягнення заборгованості за аліментами чи про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів, доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, як і не надано доказів недостатності визначених за рішенням суду та одержуваних аліментів на дочку ОСОБА_6 , а сам по собі факт проживання малолітньої дочки (даний факт, не заперечується та не спростовується позивачем) з відповідачем не є тією істотною умовою на підставі якого суд може відступити від рівності часток подружжя та збільшити частку одного з подружжя.

Про правильність застосування даних норм права свідчить постанова ВС у справі № 760/16783/15-ц, провадження № 61-13331св21 від 16.02.2022.

Посилання відповідача, як на підставу відмови позову те, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з постановою Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18, придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач, як на підставу відмови позову з даних підстав, зазначає, що кошти в розмірі 8 000 доларів США для придбання спірної квартири їй особисто дали її батьки, які їздили за кордон.

В якості доказів, відповідачем надано копії закордонних паспортів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Разом з тим, відповідачем на надано достовірних та достатніх доказів в розумінні ст. 79, 80 ЦПК України, що підтверджують факт: надання її батьками коштів як взагалі, так і на придбання спірної квартири, як подружжю ОСОБА_5 , так і їй особисто; родинних відносин між відповідачем та ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ; придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, тобто відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на спірну квартиру.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2-7, 9-13, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право приватної власності на Ѕ частку квартири номер АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя, право приватної власності на Ѕ частку квартири номер АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 645 (дві тисячі шістсот сорок п`ять) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 та фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 06.07.2022.

Суддя Ю.М. Жежер