П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/2003/21

Провадження № 22-ц/4815/879/22

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді

Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.

Ухвалу суду першої інстанції проголошено

(вступна та резолютивна частини):

о 14 год. 13 хв. 27 квітня 2022 року в м. Дубно

Рівненської області

Повний текст складено: 02 травня 2022 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: представників учасників справи адвокатів Рідченко Марії Володимирівни та Іванова Юрія Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 квітня 2022 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_2 із заявою, де просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.

25 серпня 2021 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 17 серпня 2021 року.

У січні 2022 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив визнати зазначений судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на свою користь безпідставно частково одержані стягувачем за виконавчим документом 9388,46 грн.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 квітня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

На ухвалу суду боржником подано апеляційну скаргу, де він покликався на її незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав про помилковість висновків суду першої інстанції з того приводу, що судовий наказ про стягнення аліментів винесений у встановленому законом порядку і його може бути лише переглянуто за нововиявленими обставинами, якщо буде встановлено їх існування, але не шляхом, який обрав боржник.

На переконання заявника, факт непроживання матері з дітьми на час звернення із заявою про видачу судового наказу не може тлумачитися як нововиявлена обставина. Стверджував, що ОСОБА_2 з 2015 року відсутня за місцем своєї реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки фактично проживає в Італії. Лише в серпні 2021 року мати приїздила в Україну, а в листопаді повернулася в Італію. Хоча згідно з ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, тому місце реєстрації ОСОБА_2 і місце її дійсного постійного проживання в даному випадку різні. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України аліменти на утримання дітей присуджуються за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, а згідно з ч.2 ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Тобто право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти. На його думку, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти, та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність ані від розірвання шлюбу, ані від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

З наведених підстав просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким визнати виконавчий лист №559/2003/21 від 25 серпня 2021 року з виконання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано, що 25 серпня 2021 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 17 серпня 2021 року.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 покликався на те, що з ОСОБА_2 їхні діти не проживали, а тому вона не мала права на одержання вказаного судового наказу.

Згідно з ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За правилами ч.ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як правильно зазначив суд попереднього інстанції, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

- матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання,

- процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, суд, вирішуючи спір даної категорії, досліджує обставини щодо стану виконання боржником свого обов`язку з погашення заборгованості.

При цьому наслідками визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п.5 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" є закінчення виконавчого провадження.

Підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник зазначає те, що діти фактично з матір`ю не проживали, а тому вона в силу ст.181 СК України та ч.2 ст. 160 ЦПК України не мала права на одержання судового наказу.

Між тим, на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 не навів у заяві доводів, які б стосувалися питань виконання судового рішення та виконавчого документа, урегульованих ст.432 ЦПК України, та у справі немає доказів помилковості видачі виконавчого листа, невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

До підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню) відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Так, у разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

У разі видачі судового наказу відповідно до п.п. 4 і 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України.

При цьому питання щодо відкликання виконавчого документу може бути вирішено й при розв`язанні спору про звільнення позивача від сплати аліментів на дітей в іншій цивільній справі.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, спрямованих на уникнення від покладеного обов`язку зі сплати аліментів через формальні для цього підстави, що не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Частиною другою та третьою ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як було з`ясовано, з часу звернення до суду із заявою про видачу судового наказу по тепер діти перебувають з матір`ю. Щодо батька дітей, то на час вирішення питання про видачу судового наказу він перебував за межами України.

Тому очевидно, що мати дітей мала і має право одержання на своє ім`я аліментів.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 квітня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 05.07.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С.Шимків