Справа № 463/398/22
Провадження № 2/463/856/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 220200,52 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 16.12.2019 року між ним та відповідачем укладено договір позики на загальну суму 200000,0 гривень, які були передані відповідачу двома траншами - 70000,0 гривень 16.12.2019 року та 130000, гривень 05.02.2020 року. Позика надана на строк до 16.12.2021 проте відповідач коштів не повернув, а відповідну письмову вимогу проігнорував. З огляду на таку поведінку відповідача, вимушений був взяти кредит у АКБ «Львів» на суму 200000,0 гривень і тому несе матеріальні збитки у виді сплати відсотків за користування таким кредитом. Загальна сума заборгованості становить 220200,52 гривень, з яких: 200000,0 гривень - основний борг, 6800,0 гривень - неустойка, обрахована за 34 дні, 13400,52 гривень - матеріальні збитки у виді відсотків за користування кредитом та одноразова комісія за видачу кредиту. Дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Відповідач частково не погодився та в особі свого представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Вказує, що повернув позивачу частину коштів в сумі 80000,0 гривень, внаслідок чого просить ухвалити рішення про часткове задоволення позову та стягнення з нього 120000,0 гривень боргу. В іншій частині позову просить відмовити, оскільки під час обрахунку неустойки позивач не врахував факт повернення йому частини боргу.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило.

Позовна заява поступила до суду 20.01.2022 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.02.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні висловився про підтримання позовних вимог. Просить позов задовольнити. Відносно факту повернення частини позики категоричних заперечень не висловив, проте повідомив, що не пам`ятає таких обставин оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав лише в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 120000,0 гривень. В іншій частині просить у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 16.12.2019 року між сторонами укладено договір позики на суму 200000,0 гривень. Вказаний договір посвідчено нотаріально і його копія долучена до матеріалів справи (а.с.3-4).

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 200000,0 гривень, з яких: 70000,0 гривень передано під час укладення договору, а 130000,0 гривень буде передано до 01.02.2020 року. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 16.12.2021 року.

Договір не передбачає нарахування процентів або надання будь-яких компенсацій як сплати за використання позики.

У разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 0,1% від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нотаріально посвідченою заявою від 16.12.2019 року (а.с.5), відповідач підтвердив факт отримання частини позики в сумі 70000,0 гривень, а такою ж заявою від 05.02.2020 року (а.с.6) - в сумі 130000,0 гривень.

28 грудня 2021 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення позики в сумі 200000,0 гривень. Копія цієї вимоги долучена до матеріалів справи (а.с.7).

Крім того, між позивачем та АКБ «Львів» 03.12.2021 року укладено кредитний договір на суму 200000,0 гривень зі платою за користування кредитом 23,9% річних (а.с.10-13).

З метою стягнення заборгованості за договором позики, неустойки, а також відсотків за кредитним договором та одноразової комісії, які позивач вважає матеріальним збитками, останній звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд, після визначення характеру спірних правовідносин та правових підстав позову, повинен вирішити питання про наявність правових підстав для стягнення заявлених коштів з відповідача.

В силу вимог пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

В свою чергу, зобов`язанням визнається правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (статті 509 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018 зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

В процесі розгляду справи відповідач долучив копію свого примірника договору позики, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні (а.с.46-49), на якому позивач власноручно підтвердив отримання від відповідача частини позики в сумі 45000,0 гривень, 21500,0 гривень, 13500,0 гривень, а разом 80000,0 гривень.

Згідно зі статтями 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти факту отримання від відповідача частини боргу, позивач вказав що не пам`ятає таких обставин, проте категорично їх не заперечив та й взагалі не сприяв проведенню судової почеркознавчої експертизи для підтвердження або спростування свого підпису, а також не надав будь-яких інших доказів, які б ставили під сумнів факт повернення йому частини боргу.

Отже, суд вважає, що позивач не спростував належними і достатніми доказами обставини повернення йому частини позики, а тому, погоджується з доводами представника відповідача про необхідність стягнення з ОСОБА_3 лише 120000,0 гривень основного боргу.

Як наслідок, частково слід задовольнити позовну вимогу про стягнення неустойки.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Таким чином, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018) за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як уже зазначалось вище, за умовами договору позики неустойка обчислюється від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, тоді як судом встановлено факт часткового виконання відповідачем грошового зобов`язання на суму 80000,0 гривень. Відповідно, неустойку слід обчислювати від суми 120000,0 гривень, а не від суми 200000,0 гривень, як зазначив позивач.

Тому, не виходячи за межі позовних вимог суд самостійно проведене розрахунок неустойки за 34 дні прострочення, а базою для цього розрахунку буде грошова сума у розмірі 120000,0 гривень.

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути неустойку у розмірі 4080,0 гривень (120000 * 0,1 % * 34 = 4080).

Що стосується позовної вимоги про стягнення відсотків, які позивач сплачує у зв`язку з укладенням кредитного договору, а також одноразової комісії, в її задоволенні слід відмовити.

За обставинами справи позивач пов`язує такі кошти із матеріальними збитками, заподіяними йому неправомірною поведінкою відповідача.

Такі відносини не мають договірного характеру, а є позадоговірними.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду (стаття 1166 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому, відповідальність за завдану шкоду настає лише за наявності усіх підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. Відсутність хоча б одного з елементів, що становлять склад цивільного правопорушення, не дає підстав для покладення відповідальності за заподіяні збитки.

На позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях немає вини у заподіянні шкоди (постанова Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 902/320/17).

Разом з тим, у справі яка розглядається, по-перше, ніщо не свідчить про те, що відсотки за користування кредитними коштами та одноразова комісія є шкодою в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а по-друге, позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача, яка виразилась в неповерненні позики та наслідками цієї поведінки, які полягають в необхідності для позивача отримати кредит і сплачувати відсотки.

Більше того, судом встановлено часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань, що додатково підтверджує відсутність причинно-наслідкового зв`язку.

Тому, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час пред`явлення позову позивач згідно платіжного доручення (а.с.14) сплатив судовий збір в розмірі 2203,0 гривень, тоді як суд задовольнив позовні вимоги лише в частині стягнення грошових кошів в сумі 124080,0 гривень, що становить 56,35% від загального розміру позовних вимог.

Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1241,36 гривень, що становить 56,35% від сплаченого судового збору.

Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказував, що очікує понести інші витрати, пов`язані з розглядом справи. В подальшому, позивач не заявляв про понесені ним інші судові витрати. Відповідно, немає підстав для відшкодування таких витрат.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати пропорційно розміру відхилених позовних вимог відповідач не подавав. Крім того, відповідач не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16.12.2019 року у розмірі 124080,0 гривень (сто двадцять чотири тисячі вісімдесят гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1241,36 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено - 20 липня 2022 року.

Суддя Грицко Р.Р.