Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/1519/19
Провадження №4-/711/49/22
У Х В А Л А

19 липня 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.,

представника скаржника

адвоката Захарченко Н.О.,

стягувача ОСОБА_1

державного виконавця Дьо Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Скаржник ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивує тим, що у відділі ДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі №711/1519/19 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Згідно зі свідоцтвом на право власності на житло № НОМЕР_1 від 24.07.1998 ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у рівних частках на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Придніпровським відділом ДВС накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 (індексний номер 54509677 від 09.10.2020). Арешт накладено на все нерухоме майно боржника, зокрема, і вказану квартиру.

В той же час, згідно з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відповідно до ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», від 04.04.2022 №48/15, в лютому 2022 ОСОБА_2 була погашена заборгованість зі сплати аліментів та виникла переплата. Згідно з розрахунком, відображено заборгованість за один поточний платіж у березні 2022, проте це не відповідає дійсності, оскільки боржником 30.03.2022 сплачено поточний платіж у розмірі 1350 грн. та індексацію у розмірі 1963, 5 грн. А відтак, як вказує скаржник, заборгованості зі сплати аліментів боржник не має.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що ОСОБА_2 сплачує аліменти самостійно, заборгованості зі сплати аліментів не має, на його думку, не є доцільним накладення арешту на нерухоме майно боржника. Крім того, на звернення до відділу ДВС щодо зняття арешту з майна, отримав відмову, що викладена у листі. Таким чином, вважає наявна бездіяльність органів ДВС щодо зняття арешту з його майна; збереження арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 є непропорційним втручанням у його право на мирне володіння майном.

Отже, скаржник просить суд, визнати протиправною бездіяльність Придніпровського відділу ДВС щодо незняття арешту з майна боржника, ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 59550900; зобов`язати Придніпровський відділ ДВС зняти арешт з усього майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні № 59550900.

Ухвалою суду від 04.07.2022 прийнято скаргу до розгляду та призначено судовий розгляд.

Державним виконавцем Дьо Л.М. подано відзив на скаргу, за яким просить відмовити у її задоволенні. Вважає, що державним виконавцем вчинені всі виконавчі дії щодо виконання виконавчого документу; державний виконавець діяв у межах Закону «Про виконавче провадження» і підстав вважати, що мала місце бездіяльність щодо незняття арешту майна, немає. Враховуючи норми Закону, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту майна в даному випадку.

В судове засідання скаржник (боржник) не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник скаржника просила задовольнити скаргу, враховуючи доводи, викладені у скарзі.

В судовому засіданні стягувач просила відмовити у задоволенні скарги, оскільки боржник не сплачував аліменти тривалий час і лише після здійснення ряду виконавчих дій погасив заборгованість. Вважає, що арешт майна буде стимулювати боржника виконувати судове рішення.

В судовому засіданні державний виконавець просила відмовити у задоволенні скарги, враховуючи доводи відзиву.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, суд вважає, що скарга не підлягає до задоволення за таких підстав:

встановлено, що за заявою ОСОБА_1 від 10.07.2019р. постановою державного виконавця Придніпровського відділу ДВС 16.07.2019р. відкрито виконавче провадження №59550900 з виконання виконавчого листа №711/1519/19, виданого Придніпровським райсудом м. Черкаси 26.06.2019р. про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_5 , 2006р.народження у розмірі 1500грн., починаючи з 19.02.2019р. до його повноліття.

Постановою державного виконавця від 09.10.2020р. у рамках вказаного виконавчого провадження накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафу 29068грн. 96коп.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 16.02.2021р., Придніпровським відділом ДВС накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 (індексний номер 54509677 від 09.10.2020), про що здійснено державну реєстрацію.

Встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , боржник є співвласником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04.04.2022р. №48/15, здійсненого державним виконавцем, станом на 01.04.2022р., заборгованість по аліментам та виконавчому збору і витратах виконавчого провадження боржником ОСОБА_2 сплачена у повному обсязі. Такі обставини підтвердили в судовому засіданні стягувач та державний виконавець.

Дійсно ОСОБА_2 10.05.2022р. звертався до Придніпровського відділу ДВС із клопотанням про зняття арешту з майна, але йому була надана начальником відділу Трохименко Ю. 20.06.2022р. відповідь №20136 про відсутність підстав для такого.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Як передбачено Законом України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Враховуючи обов?язки, які повинен виконувати державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження, він зобов?язаний дотримуватись Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» тощо.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, ОСОБА_2 , посилаючись на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, вказував на наявність підстав для зняття арешту з належного йому майна.

Частиною другою статті 71 вказаного Закону передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Встановлено, що за розрахунком державного виконавця від 14.09.2020р. №55836, який досліджений судом за матеріалами виконавчого провадження, заборгованість по сплаті аліментів становив на 01.09.2020р. становила 29068грн. 96коп., що і стало підставою для винесення державним виконавцем 09.10.2020р. постанови про накладення арешту на майно боржника. Тобто, державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду, яке не виконувалось з часу набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до статті 48, 56 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності- суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до зазначеної норми підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. За змістом цієї норми права таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

За результатами розгляду справи, суд вважає, що боржником не надано доказів наявності в нього щомісячного доходу, грошових коштів, іншого майна, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів, а тому порушень державним виконавцем вимог закону щодо накладення арешту на майна, зокрема і нерухоме та відмову у його знятті, не встановлено.

Отже, як на думку суду, виконавець за правилами статті 59 Закону № 1404-VIII позбавлений повноважень зняти арешт, накладений постановою від 09 жовтня 2020р., оскільки скаржником не наведено та не доведено належними та допустимими доказами підстав для такого рішення, визначених у вичерпному переліку частини четвертої статті 59 вказаного Закону.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши відсутність у боржника іншого майна та/або способу забезпечення виконання рішення суду про стягнення періодичних платежів, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги. На думку суду, вважати, що має місце з боку державного виконавця бездіяльність, - підстав немає, як і не можливо, з огляду на норми Закону «Про виконавче провадження», зобов`язувати його знімати арешт майна. Крім того, проти зняття арешту майна заперечувала під час розгляду справи і стягувач.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 336/61690/17 (провадження № 61-29992св18), від 22 квітня 2021 року у справі №742/819/20 (провадження № 61-565св21), від 28 квітня 2021 року у справі №577/4889/19(провадження № 61-5670св20).

Доводи скарги про те, що накладений на майно арешт, за відсутності заборгованості за рішенням суду про стягнення аліментів, позбавляє боржника права користування квартирою,- є безпідставними. Сама по собі сплата за певний період скаржником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII.

Отже, у задоволенні скарги слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 260, 451 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття рішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 15-ти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення складений 22.07.2022.

Головуючий: С. М. Позарецька