ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м.Суми

Справа №583/1024/21

Номер провадження 22-ц/816/447/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Приватне підприємство «Жилкомсервіс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оніщенка Олега Володимировича на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2021 року, у складі судді Сидоренка Р.В., ухвалене у м. Охтирка,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в березні 2021 року із позовом ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні власністю, а саме житлом у вигляді ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 передати їй дублікат ключа від вхідних дверей до квартири. Вселити її, ОСОБА_1 , разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_2 . Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , наступним чином: - у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату, позначену на плані квартири цифрою 3, загальною житловою площею 17,4 кв.м.; - у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату, позначену на плані квартири цифрою 2, загальною житловою площею 14,1 кв.м. Залишити у спільному користуванні співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню (4) - площею 5,7 кв.м., ванну кімнату (5) - площею 2,1 кв.м., вбиральню (6) - площею 0,9 кв.м., коридор (1) - площею 4,1 кв.м.

Свої вимоги мотивувала тим, що 04.02.2021 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем на ? частини двокімнатної квартири, житловою площею 31,50 кв.м., загальною площею 44,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , а на ? цієї ж квартири спадкоємцем є ОСОБА_1 . Квартира дісталась у спадок від ОСОБА_4 , 1957 р.н., батька позивачки, що помер у с. Чернеччина, Охтирського району, бо проживав там у будинку своєї дружини відповідачки ОСОБА_2 . Зазначала, що в період після смерті батька, і до дня звернення до суду з позовом, вона не мала і не має доступу до вказаної квартири, оскільки відповідачка перешкоджає їй в цьому. Посилалась, що неврегульованим залишається і питання оплати комунальних послуг: відповідач проживає у квартирі та користується всіма послугами самостійно до даного часу, але існує вірогідність того, що вона чи надавачі послуг можуть мати до позивача претензії з приводу оплати комунальних послуг, якими фактично позбавлена можливості користуватися. Вказувала, що житлові кімнати у квартирі АДРЕСА_2 , не ізольовані. Також зазначала, що поділ квартири в натурі є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Ідеальна частка кожного із співвласників складає 15,75 кв.м., в квартирі є дві житлові кімнати: площею 14,1 кв.м. та 17,4 кв.м. Крім того вказала, що має намір проживати у кімнаті не сама, а разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки рішенням суду були розірвані шлюбні відносини з її чоловіком ОСОБА_3 , і вона ще тимчасово проживає з донькою у квартирі чоловіка, та останній вимагає, щоб вона виселилася, а відповідачка її у квартиру не впускає. Вважала, що вона має переважне право перед відповідачкою займати більшу кімнату, площею 17,4 кв.м. Зазначала, що відповідачка має житло у селі Чернеччина, Охтирського району, де і проживала постійно до березня 2020 року та ймовірно переважно проживатиме там і надалі. Також вказала, що вона ж із малолітньою дитиною не має іншого житла, а відповідачка взагалі не допускає її у квартиру, в якій проживала її бабуся, в якій проживали її батьки та тривалий час проживала після народження вона. Стверджувала, що неізольовану кімнату площею 17,4 кв.м. можна переобладнати в ізольовану кімнату шляхом встановлення стіни та дверей, за рахунок чого між кімнатами утвориться невеликий коридор для проходу в обидві, уже ізольовані кімнати та на площу коридорчика зменшиться житлова площа кімнати. При цьому зазначала, що витрати на встановлення стіни та дверей сторони повинні розподілити між собою в рівних частинах.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, якою позовні вимоги за первинним позовом не визнала. Зазначила, що дійсно вона є власником ? частини двокімнатної квартири, житловою площею 31,50 кв. м, загальною площею 44,3 кв. м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.02.2021 року. вказала, що позивачка за первісним позовом не має фактичного наміру проживати у вказаній квартирі й ніколи на цьому не наполягала. Посилалась на те, що фактичні вимоги ОСОБА_1 до неї зведені до того, що остання вимагає викупити належну їй частку. При цьому, виклики поліції, на які посилається позивачка є її наміром штучно створити докази начебто наявних перешкод для неї у користуванні квартирою, висновки за результатом вказаних звернень позивачки не містять жодного доказу про вчинення з її боку будь - яких правопорушень. Вказала, що частка квартири на яку претендує позивачка не є для неї єдиним житлом, а розірвання шлюбу позивачки зі своїм чоловіком - ОСОБА_3 , на яке посилається ОСОБА_1 жодним чином не впливає на її житлові права, оскільки квартира АДРЕСА_3 , в якій проживає позивачка за первісним позовом належить їй та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.05.2000 року. Крім того вказала, що ОСОБА_1 є одноосібним власником іншої окремої двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , якою вона володіє на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.08.2008 року. Зазначала, що між нею і ОСОБА_1 вже досягнуто домовленості, що вона буде користуватись кімнатою № НОМЕР_2 - площею 17,4 кв.м., а ОСОБА_1 візьме для власного користування кімнату АДРЕСА_5 - площею 14,1 кв.м., яка є непрохідною (ізольованою), що було ними визначено як прийнятний варіант. Також зазначала, що після вказаної домовленості, її син у кімнаті АДРЕСА_6 влаштував тимчасову перегородку з ОСБ - плити, яка дозволяє їй та ОСОБА_1 уникати контакту один з одним. Стверджувала, що ОСОБА_1 проти вказаного порядку користування не заперечувала, але в подальшому, не домігшись викупу у неї її частки за бажані 10 000 доларів, почала ініціювати сварки та судовий розгляд справи - претендуючи саме на кімнату АДРЕСА_6 , якою фактично користується вона, при цьому кімната № 2 є звільненою від будь - яких речей та можливою для вселення. Також, просила суд визначити порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши їй у володіння та користування житлову кімнату, позначену на плані квартири цифрою 3, площею 17,4 кв.м.; виділити у володіння та користування ОСОБА_1 житлову кімнату, позначену на плані квартири цифрою 2, площею 14,1 кв.м. Залишити в спільному користуванні співвласників: коридор, що на плані будівлі позначена цифрами «1» площею - 4,1 кв.м., кухню, що на плані будівлі позначена цифрами «4», площею - 5,7 кв.м., ванну, що на плані будівлі позначена цифрами «5», площею - 2,1 кв.м., туалет, що на плані будівлі позначена цифрами «6», площею - 0,9 кв.м.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2021 року у позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, а саме житлом у вигляді ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікат від вхідних дверей до квартири. Вселено ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 . Визначено порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_2 , згідно II варіанту висновку будівельно-технічної експертизи № 1337 від 30.09.2021 року, та виділено ОСОБА_2 в цій квартирі у володіння та користування - частину житлової кімнати, що на плані квартири позначена цифрою «3», площею - 14,0 кв.м., виділено у володіння та користування ОСОБА_1 - житлову кімнату, що на плані будівлі позначена цифрою «2», площею -14,1 кв м., У спільне користування сторін виділено: коридор, що на плані будівлі позначена цифрами «1» площею - 4,1 кв.м., частину житлової кімнати № 3 площею 3,4 м2, кухню, що на плані будівлі позначена цифрами «4», площею - 5,7 кв.м., ванну, що на плані будівлі позначена цифрами «5», площею - 2,1 кв.м., туалет, що на плані будівлі позначена цифрами «6», площею - 0,9 кв.м.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду представником ОСОБА_1 адвокатом Оніщенком О.В. подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить апеляційний суд змінити оскаржуване рішення в частині визначення порядку володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити ОСОБА_2 в цій квартирі у володіння та користування житлову кімнату, що на платі квартири позначена цифрою «2», площею - 14,1 кв.м., виділити у володіння та користування ОСОБА_1 житлову кімнату, що на платі квартири позначена цифрою «3», площею - 17,4 кв.м.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач має значну кількість житлової нерухомості в різних населених пунктах, яку може використовувати для власного проживання на відміну від позивача, який є власником однієї квартири та власником квартири невеликої площі в котрій мешкає її син. Зазначено, що неможливо погодитись із тим, що запропонований відповідачем порядок користування відповідає фактичному порядку користування, оскільки між сторонами у справі такий порядок не визначався, відповідач самостійно визначила кімнату для користування, самостійно здійснила перепланування квартири змінивши її житлову площу, що могло надати переваги відповідачу при вирішенні спору щодо порядку встановлення користування квартирою. Стверджується, що судом не враховано та проігноровано інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що суд першої інстанції врахував фактичні обставини користування спірним житловим приміщенням та наявність у позивачки ще двох окремих жилих приміщень, а тому оцінив всю сукупність обставин справи прийняв обґрунтоване рішення, яке забезпечує паритет всіх сторін та є таким, що відповідає матеріалам справи.

Позивачка та її представник в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, проти доводів викладених в ній заперечували та просили суд в її задоволенні відмовити.

Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, явку представника в судове засідання не забезпечила, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються сторонами про те, що 04.02.2021 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем на ? частини квартири по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , а на ? частину цієї ж квартири спадкоємцем є ОСОБА_1 (а.с. 11, 43, 57).

Згідно витягу з технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , квартира є двокімнатною, загальною площею 44,3 кв.м., житлова площа складає 31,5 кв.м., одна кімната, позначена цифрою 2 площею 14,1 кв.м., друга кімната, позначена цифрою 3 - площею 17,4 кв.м., кухня (цифра 4) - площею 5,7 кв.м., ванна (цифра 5) - площею 2,1 кв.м., вбиральня (цифра 6) - площею 0,9 кв.м., коридор (цифра 1) - площею 4,1 кв.м., житлові кімнати у квартирі АДРЕСА_2 , не ізольовані (а.с. 12-15).

Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається що ОСОБА_2 є власником ? частини квартири по АДРЕСА_1 (а.с. 43 зворот).

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду від 26.02.2021 року у справі № 583/267/21 провадження № 2/583/279/21 розірваний шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 60).

ОСОБА_1 має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17).

Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить, квартира АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.05.2000 року, та на праві повної приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.08.2008 року (а.с. 42).

Згідно довідки відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 25.07.2019 року та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26, 41). Також, остання є власником будинку та земельної ділянки під ним у АДРЕСА_7 , та є власником будинку і земельної ділянки під ним у АДРЕСА_8 (а.с. 66-69).

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають непорозуміння по користуванню квартирою.

З довідки складеної 06.02.2021 року дільничним офіцером поліції Вовченко В. останній розглянувши заяву ОСОБА_1 вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають конфлікти з приводу користування квартирою. 05.02.2021 року ОСОБА_1 прийшла до квартири, але ОСОБА_2 не впустила її. В подальшому ОСОБА_1 викликала поліцію (а.с. 19, 62).

З копії листа Охтирського РВП вбачається, що ОСОБА_5 зверталась до поліції 16.02.2021 року (звернення зареєстроване за № 1405) та 17.02.2021 року (звернення зареєстроване за № 1429), у ході розгляду цих звернень ознак кримінальних правопорушень не встановлено (а.с. 21, 63).

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 1337 від 30.09.2021 року експертом запропоновано 2 варіанти визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 137-144).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки порушене і підлягає захисту у обраний нею спосіб, усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення її у вказану квартиру, та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та передати ОСОБА_1 дублікату ключа від вхідних дверей до квартири.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до абз. 6 п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року надано роз`яснення щодо встановлення порядку користування жилим будинком. Зокрема, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Пункт 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року визначає, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та обираючи найбільш сприятливий варіант визначення порядку користування квартирою, суд першої дійшов висновку, що 2 - й варіант визначення порядку користування квартирою (додаток 3 до висновку експерта № 1337 від 30.09.2021 року (а.с. 144) є таким, що найбільш об`єктивно та повно враховуватиме інтереси обох сторін, оскільки у цьому варіанті кожній із сторін виділяється кімната та частина кімнати майже однакової площі (14,1 та 14,0 м2), і він узгоджується із фактичним порядком користування житловими кімнатами ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано та проігноровано інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 , колегія суддів апеляційного суду оцінює критично та вважає неспроможними з огляду на таке.

Згідно вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року (далі Закон № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

В ст. 18 Закону № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

За ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

У статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей.

Отже, з вищенаведених норм вбачається, що саме на батьків дитини покладено основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та обов`язок передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток, у зв`язку із чим, твердження ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано та проігноровано інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 при визначенні порядку користування квартирою, є неспроможними, оскільки вирішуючи спір між співвласниками жилої нерухомості, один з яких не є батьками дитини, суд має враховувати об`єктивно та повно враховуватиме інтереси обох сторін, а не перекладати на іншу сторону обов`язки, які до такої сторони не мають жодного стосунку.

Крім того, позивачка заперечуючи проти закріплення за нею житлової кімнати №2 в квартирі, у зв`язку із наявністю у її малолітньої доньки хронічного захворювання очей, доказів невідповідності цього жилого приміщення санітарно-технічним умовах, які б не дозволяли проживати дитині, суду надано не було.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , а також про те, 2 - й варіант визначення порядку користування квартирою (додаток 3 до висновку експерта № 1337 від 30.09.2021 року (а.с. 144) є таким, що найбільш об`єктивно та повно враховуватиме інтереси обох сторін, оскільки у цьому варіанті кожній із сторін виділяється кімната та частина кімнати майже однакової площі (14,1 та 14,0 м2), і він узгоджується із фактичним порядком користування житловими кімнатами ОСОБА_2 .

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оніщенка Олега Володимировича залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко