Дата документу 20.07.2022 Справа № 333/5877/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 333/5877/21 Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О.
Провадження №22-ц/807/1274/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Ільїної Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури,

В С Т А Н О В И Л А:

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування і прокуратури.

В обґрунтування позову зазначено, що він 15 серпня 2017 року звернувся до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою за фактом крадіжки ОСОБА_2 14 серпня 2017 року його вантажу, вартістю 85 000,00 гривень без урахування недоотриманого прибутку і інфляційних витрат.

16 серпня 2017 року за даним фактом були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за ч.1 ст.190 КК України за №0003102. Процесуальне керівництво здійснюється прокурорами Запорізької місцевої прокуратури №1. Протягом трьох років жодних слідчих дій проведено не було. На його неодноразові звернення щодо стану розслідування кримінального провадження надходять лише формальні відписки про те, що він як потерпілий має право на оскарження дій слідчого і на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

23 вересня 2020 року він звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури з проханням стягнути з держави за рахунок коштів державного бюджету грошові кошти в сумі 200000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року його позов був частково задоволений, стягнуто з моральної шкоди в сумі 10000 грн. Вказане рішення набрало законної сили 28 липня 2021 р. Однак, не зважаючи на те, що майже рік в судах вирішувалось питання про відшкодування моральної шкоди, орган досудового розслідування станом на 25 серпня 2021 р. кримінальне провадження №0003102 від 16 серпня 2017 р. не розслідує. Позивач 23 березня 2021 р. звертався із клопотаннями до відділу поліції №3 про надання матеріалів досудового розслідування для ознайомлення, проте відповіді не отримав. Його лист від 21.04.2021 р. до Запорізької місцевої прокуратури №1 взагалі не отриманий на пошті, він повернувся з відміткою « за закінчення терміну зберігання».

21 квітня 2021 року позивач звернувся до ГУНП в Запорізькій області з проханням взяти під контроль та провести перевірку відносно фактів, викладених в його заяві, прийняти заходи по розслідуванню справи. листом від 18.05.2021 р. підписаним начальником відділу дізнання ГУНП в Запорізькій області йому повідомлено, що проведення досудового розслідування по цьому кримінальному провадженню доручено дізнавачу Анні Сафроновій. На його запит до Прокуратури Запорізької області від 02.07.2021 р. з проханням провести прокурорську перевірку відносно фактів, викладених в його заяві, йому 07 липня 2021 р. надали відповідь про те, що його звернення направили до Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя. 02 серпня 2021 року він отримав відповідь з Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя про те, що вказівки процесуального прокурора не виконані, проведена оперативна нарада, на якій зобов`язано начальника сектору дізнання ВП №3 вжити заходів щодо усунення порушень КПК України. Також 02 липня 2021 року він звертався до Національної поліції України з проханням взяти під контроль вказану справу, проте, відповіді не отримав.

Позивач займається підприємницькою діяльністю, крадіжка вантажу на значну суму суттєво вплинула на його матеріальний стан, фактично призвела до банкрутства його бізнесу. У зв`язку з цим, він був вимушений займати в борг гроші під відсотки, щоб розрахуватися за викрадений товар. Просить стягнути спричинену йому моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду змінити в частині розміру моральної шкоди, в решті рішення залишити без змін. Збільшити розмір стягнутої суми на відшкодування моральної шкоди до 200 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню.

Запорізька обласна прокуратура надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить рішення суду першої інстанції скасувати , а у задоволенні позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України відмовити.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15.08.2017 року фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою, в якій просив притягнути до кримінальної відповідальності невстановлену особу, яка 14.08.2017 року шляхом шахрайства заволоділа його майном, вартістю 85000,00 гривень. 16.08.2017 року були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за ч.1 ст.190 КК України за №0003102.

За змістом спірних правовідносин підрозділом дізнання Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003102 від 16.08.2017 за ч. 1 ст. 190 КК України щодо шахрайського заволодіння майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважає, що йому заподіяна моральна шкода через тривалу бездіяльність органів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003102, у якому він визнаний потерпілим.

У зв`язку із цим, ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 23, 1167, 1176 ЦК України просив суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України 200 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2021 року позов ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування і прокуратури задоволений частково (справа №333/5198/20). Стягнуто на користь ОСОБА_1 з держави за рахунок коштів державного бюджету в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. Вказаним рішенням встановлено, що досудове розслідування по справі на час розгляду справи вже тривало більше трьох років без будь-якого передбачуваного результату, досудове розслідування не завершено, потерпілого належним чином не проінформовано про хід досудового розслідування. Суд дійшов висновку, що по даному кримінальному провадженню тривалість досудового розслідування є надмірною та не відповідає вимозі «розумного строку». За матеріалами кримінального провадження вбачається, що на час звернення до суду останні слідчі дії були виконані в 2017 році. Позивач систематично звертався із заявами та скаргами на бездіяльність органів поліції та прокурорів як процесуальних керівників до органів вищих рівнів, проте отримував листи формального змісту про необхідність вжиття заходів та посилення контролю без настання реального результату у виді завершення досудового розслідування.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з часу ухвалення попереднього рішення суду у справі № 333/5198/20 (11.03.2021) і до дня звернення ОСОБА_3 до суду у цій справі № 333/5877/21 (25.08.2021) минуло більше 6 місяців, і за цей період органом досудового розслідування не вжиті заходи, направлені на настання реального результату у виді завершення досудового розслідування. Систематичні звернення ОСОБА_1 із заявами і скаргами на бездіяльність органів поліції та прокурорів завдають йому моральних страждань та є безумовною підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України, які характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що він займається підприємницькою діяльністю, крадіжка вантажу на значну суму суттєво вплинула на його матеріальний стан, фактично призвела до банкрутства його бізнесу. У зв`язку з цим, він був вимушений займати в борг гроші під відсотки, щоб розрахуватися за викрадений товар. Просить стягнути спричинену йому моральну шкоду в сумі 200 000 грн. Його систематичні звернення із заявами і скаргами на бездіяльність органів поліції та прокурорів завдають йому моральних страждань та є безумовною підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Проте, з вищевказаними висновками неможливо погодитись виходячи з наступного.

З наявних матеріалів справи, що були досліджені судом, встановлено, що окрім заяв та скарг позивача, відсутні будь-які належні та достатні докази або процесуальні рішення компетентних органів, що підтверджують факт протиправної тривалої бездіяльності органів досудового розслідування, а також завдання останньому моральної шкоди. Доказів завдання моральної шкоди позивачем надано не було.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тобто, усі твердження позивача щодо заподіяння йому такої значної шкоди мають бути доведені належними доказами, зокрема, відповідними рішеннями суду, які мають преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Неможливо погодитись із безпідставними та необґрунтованими належним чином висновками суду першої інстанції щодо встановлення під розгляду цієї справи, надмірної тривалості досудового розслідування усупереч ст. 28 КПК України щодо розумності строків досудового розслідування та протиправної бездіяльності органів досудового розслідування.

Відповідно до ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Положеннями статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Спеціальними нормами ч. 1 ст. 303 КПК України визначено, що під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Таким чином, доводи на які посилається позивач та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Порядок та процедура розгляду скарг щодо протиправності дій/бездіяльності слідчого або прокурора визначені кримінальним процесуальним законодавством. Рішення з питань визнання бездіяльності протиправною приймається слідчим суддею згідно з правилами КПК України.

Натомість, в обґрунтування нібито спричиненої позивачу моральної шкоди, ОСОБА_1 покладено виключно заяви та скарги, з якими останній неодноразово звертався до органів слідства та прокуратури.

Суд першої інстанції, незважаючи на передбачений кримінальним процесуальним законодавством порядок та процедуру оскарження дій та (або) бездіяльності органів досудового розслідування, вийшовши за межі підвідомчості надав оцінку діям органів досудового розслідування та визнав тривалість досудового розслідування «надміру тривалим».

За відсутності будь-яких належних доказів, та встановлених судовими рішеннями фактів, суд першої інстанції дійшов до висновку, що скаржнику завдано моральні страждання й стягнув на його користь з Державного бюджету України кошти у сумі 5000 грн.

Наявність певних недоліків у діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту, а по-друге, факт заподіяння саме цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

Сам факт невдоволення певними подіями, рішеннями чи діями якогось кола осіб, що змушує людину звертатись за захистом своїх прав, у разі їх порушення, не може бути оцінений як моральна шкода. Оскільки державою закріплено організаційно - правові механізми реалізації прав та повноважень усіх суб`єктів правовідносин, що вже становить достатньо справедливу сатисфакцію.

Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2017 у справі № 638/9752/15, у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 638/9055/15, від 31.10.2018 у справі № 646/5224/17, від 10.10.2018 у справі № 640/3837/17, від 04.07.2018 у справах № 641/2328/17, 638/14260/16, від 13.03.2019 у справі № 638/12193/16, від 11.09.2019 у справі №336/5519/18, від 03.12.2019 у справі № 686/12334/18, від 27.03.2019 у справі № 243/9826/16-ц та від 20.05.2020 у справі №337/3375/17. Цей висновок також узгоджується з рішеннями Європейського Суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України».

Позивачем не обґрунтовано належним чином сам факт заподіяння моральної шкоди та наявності причинного - наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача та шкодою, яку останній просить стягнути.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих» стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до 5 даної постанови Пленуму, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Всупереч вищезазначеному, ОСОБА_1 не надав жодних доказів спричинення йому такої значної моральної шкоди, а всі доводи викладені у апеляційній скарзі спрямовані на безпідставне збільшення розміру відшкодування на його користь.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції на зазначене вище належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2022 року.

Головуючий

Судді: