Номер провадження: 22-ц/813/2544/22
Справа № 509/3416/18
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 рокуу складі судді Кочко В.К.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

-встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року;

-визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 ; поділити квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 та визнавши за ОСОБА_2 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;

-припинити за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 ;

-визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя меблі і техніку, що знаходяться у квартирі: кухня вартістю 125 208 грн; ліжко 10 624,15 грн; матрац 13 360,00 грн; мийка кутова для кухні 8 345 грн; холодильник 16 505 грн; кухонні технічні прилади 32 300 грн; змішувач для води 2640 грн; стіл темно бежевий 4 969 грн; стільці 3 858 грн; диван 9 736 грн; телевізор Самсунг за 15 990 грн - загальною вартістю 243 535,45 грн;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на вбудовану кухню з технічними приладами на суму 165 853 грн;

-визнати за ОСОБА_2 стіл темно-бежевий 4 969 грн.; стільці 3 858 грн.; ліжко 10 624,15грн.; матрац 13 360,00 грн; змішувач для води 2 640грн; диван 9 736 грн; холодильник 16 505 грн.; телевізор Самсунг 15 990 грн. - на загальну суму 77 682,45 грн;

-усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовуючи позов зазначила, що подружжя почало разом мешкати без реєстрації шлюбу з 22.12.2012 у квартирі батьків позивача за адресою: АДРЕСА_2 , вели сумісне господарство, а також разом неодноразово подорожували за кордоном. У спільному дошлюбному періоді вони разом прийшли укладати договір на ім`я ОСОБА_2 №13/741-5/5 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 26.02.2014, відповідно до якого ТОВ «Кадор» зобов`язалось побудувати та передати у власність ОСОБА_2 пай у вигляді квартири. Сума договору складала 623 187,35 грн., що в еквіваленті дорівнювала 63 655,50 дол. США. В період з 27.02.2014 по 29.01.2015 зобов`язання щодо сплати суми договору були виконані достроково, оскільки її батько ОСОБА_4 сплатив кредит достроково. Оскільки відповідач за фахом є моряком і знаходився деякий час за кордоном, 05.03.2014 ним була видана довіреність на позивача ОСОБА_5 з метою представництва його інтересів у відносинах з ТОВ «Кадор» шляхом отримання всіх необхідних документів, а також ключів від квартири. На підставі вищезазначеної довіреності позивач підписала акт технічного огляду квартири від 18.07.2014 та акт прийому-передачі квартири у тимчасове користування від 26.08.2014, копії яких є у матеріалах справи разом з диском про відео огляд квартири, яка отримана за актом. 15.10.2014 між подружжям був укладений шлюб. 22.09.2015 на ім`я ОСОБА_2 у період шлюбу було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була без ремонту і позивач за запозичені кошти свого батька робила ремонт самотужки і купувала меблі та техніку. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народився син ОСОБА_6 . 18.01.2018 позивач придбала за запозичені кошти у брата і його дружини та зареєструвала право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 . Позивач вважає, що вказаний автомобіль є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбаний за запозичені кошти у родини її брата, а відповідач не надавав кошти на повернення боргу. 28.04.2018 позивач прийшла до своєї квартири, проте не змогла потрапити до неї, оскільки відповідач змінив замки у квартирі та вона по цей час не може зайти до квартири, орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності, у якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки «FORD», д.н.з. НОМЕР_1 ;

- визнати за ним право особистої приватної власності на 65,67%, тобто 6567/10 000 частин квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право особистої приватної власності 17,16%, тобто 1716/10 000 частин квартири АДРЕСА_1 , розділивши в рівних частках 33,34% між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , тобто 3334/10 000 частин квартири;

- стягнути з ОСОБА_7 на його користь Ѕ частку грошових коштів у сумі 9000 дол. США з перерахуванням у гривню на момент ухвалення рішення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 15.10.2014 між ним та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, від якого вони мають дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 15.04.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 припинилися стосунки. За час шлюбу ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру АДРЕСА_1 , до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 виплачено особисто 65,67 % вартості квартири. У шлюбі набуто майно: автомобіль марки «FORD», д.н.з. НОМЕР_1 та грошові кошти у розмірі 18 000 дол. США.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснено поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м. Усунено перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на: автомобіль марки «FORD», д.н.з. НОМЕР_1 ; квартиру АДРЕСА_1 . Компенсувати ОСОБА_1 вартість квартири та автомобіля, які попередньо внесені на депозитний рахунок Одеського апеляційного суду та Овідіпольського районного суду Одеської області. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частку грошових коштів у сумі 9000 дол. США з перерахуванням у гривню на момент ухвалення рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апелянт ніколи у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1 не перебував, а почав жити з нею лише після реєстрації шлюбу, тому 65,67% тобто 5567/10 000 частки квартири є його особистою власністю, у зв`язку з чим поділу підлягає лише 34,33 % від вартості квартири, тобто 3433/ 10 000 частки квартири, а тому часткою апелянта буде - 17,16%, тобто 716/10 000. Про відсутність стійких стосунків між сторонами, що притаманні сім`ї в розумінні сімейного законодавства України та судової практики свідчить той факт, що сторони у справі ніколи не мали спільного бюджету, за час стосунків до реєстрації шлюбу, вели окремі бюджети та збирали гроші на різні цілі, також сторони не мають іншого спільного майна, спільна дитина була народжена у 2017 році, сторони мають різні місця реєстрації, тощо. Апелянт послався на те, що він звертався до відповідача, а також до правоохоронних органів з вимогою повернути спільні грошові кошти- 18 000 доларів США, але відповідач відмовилась повертати кошти. Зазначені обставини підтверджуються відповіддю на адвокатський запит Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області та документами з Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, але суд належної уваги на ці обставини не звернув та ухвалив незаконне рішення про відмову у задоволені позову. Висновки суду щодо придбання автомобіля за запозичені гроші є хибними, відмова в задоволені позову в цій частині незаконна. Розписка є сфальсифікованою, апелянт своєї згоди на укладання такого договору не надавав, кошти на придбання спільного автомобіля вони, як подружжя не отримували, кошти є спільними, отриманні під час шлюбу апелянтом у вигляді заробітку (доходу). Судом проігноровано, що апелянт попередньо вніс на депозитний рахунок вартість Ѕ частки автомобіля. Апелянт зазначив, що відповідач постійно та протиправно звертається до органів поліції з вигаданими злочинами, створює обставини та намагається захопити належну апелянту квартиру, таким чином можливо дійти висновку про неможливе спільне користування квартирою та автомобілем.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити частково рішення суду першої інстанції, а саме поділити квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 1/4 частину вказаної квартири; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 ; припинити за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_3 ; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя меблі і техніку, що знаходяться у квартирі і є не відмінною частиною квартири: кухня вартістю 125 208 грн, ліжко 10 624,15 грн, матрац 13 360,00 грн., мийка кутова для кухні - 8 345 грн, холодильник -16 505 грн, кухонні технічні прилади -32 300 грн (вбудована побутова техніка, а саме: варильна поверхня, духова шафа, витяжка), змішувач для води - 2640 грн, стіл темно -бежевий -4 969 грн, стільці -3 858, 30 грн., диван -9 736 грн, телевізор Самсунг - 15 990 грн, загальною вартістю 243 535 грн. 45 коп.; визнати за ОСОБА_1 право власності на кухню з кухонними технічними приладами (вбудована побутова техніка, а саме: варильна поверхня, духова шафа, витяжка, мийка кутова для кухні) на суму 165 853 грн.; визнати за ОСОБА_2 право власності на стіл темно -бежевий -4 969 грн., стільці - 3 858 грн, ліжко -10 624,15 грн., матрац -13 360,00 грн., змішувач для води - 2 640 грн, диван -9 736 грн., телевізор Самсунг- 15 990 грн на суму 61 177,15 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не надав оцінку тим фактам, що відповідач самовільно вилучив спірний автомобіль, користується ним вже три роки (неодноразово пошкоджував автомобіль), що суттєво зменшує вартість автомобіля і позбавляє ОСОБА_5 та їх спільну дитину користуватись своїм автомобілем. Судом розглянуті вимоги щодо збільшення частки позивача при поділі спільного майна. Суд взагалі не розглянув підстави для відступлення від рівності часток подружжя і проігнорував, що син відповідача перебуває на повному утриманні матері, оскільки відповідачем не доведено, що він взагалі виконує обов`язок по утриманню сина. Більш того, відповідач змінив замки у квартирі і не впускав три роки у спільну квартиру дружину і свого ж сина, про що надані заяви про правопорушення. Не зважаючи на вказані обставини, а саме те, що відповідач протягом тривалого часу, а саме протягом більше 3 років, усувається від виконання своїх обов`язків з утримання сина і дружини, суд не збільшив частку позивача при розподілі квартири. ОСОБА_5 , як мати несе весь тягар і обов`язок одноособово, що ставить її у значно невигідне становище поряд із відповідачем у даному питанні. Син страждає на захворювання, що потребувало від матері докладання значних додаткових зусиль та коштів для їх належного утримання, догляду, лікування та розвитку протягом трьох років. Син, ОСОБА_6 потребує постійного медичного нагляду та лікування, оскільки має синдром гемоліквородінамічних порушень в стадії субкоменсації на резидуально-органічному фоні. Це свідчить про те, що невиконання відповідачем свого обов`язку з утримання сина має системний характер і свідомо ігноруються всі потреби у лікуванні сина, при тому, що відповідач має матеріальні можливості, про що свідчать сплачені кошти на депозит Овідіопольського районного суду у розмірі 160 299грн. Вказана спільна квартира є єдиним житлом ОСОБА_5 та її малолітнього сина.

27.05.2021 ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

31.05.2021 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просила суд відмовити в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_2 .

06.09.2021 ОСОБА_2 надав до суду додаткові письмові пояснення та просив суд відмовити у встановленні факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року; визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 8283/10000 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м; визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1716/10000 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м.; визнати право особистої приватної власності ОСОБА_2 на квартиру, за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1716/10000 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м.

ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неповно дослідив наявні у справі докази, надавши їм неналежну оцінку в силу вимог ст. 12, 81, 89 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного та протиправного судового рішення. Оскільки невідповідності висновків, викладених у рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №509/3416/18 суперечить дійсним обставинам справи, зокрема: необґрунтовано судом зроблено висновок щодо встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року, який не підкріплено належними та достатніми доказами, прийняття необґрунтованого судового рішення має наслідком неправильного та несправедливого поділу спільного майна подружжя, та відповідне неправильне застосування судом норм матеріального права.

16.06.2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

20.06.2022 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи без участі сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25.07.2022.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у 2013-2014 роках мали близькі стосунки, спільно подорожували, проводили разом дозвілля, про що свідчать фотознімки, роздруківки особистих смс повідомлень (а.с.21-25, т.1).

26.02.2014 між ОСОБА_2 та ТОВ «Кадор» укладено договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості двокімнатної квартири, будівельний номер 741, загальною площею 59,47 кв.м. на 13 поверсі будинку, розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Вбачається зі справи, що ОСОБА_2 з 2009 року працює моряком та здійснює рейси за кордон (а.с.90-94, т. 5).

05.03.2014 ОСОБА_2 видав довіреність ОСОБА_5 бути його представником в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності, в тому числі у ТОВ «Кадор» з будь-яких питань, підписати акт прийому-передачі, отримати ключі від квартир, яка будується за адресою: АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , будівництво якої здійснено забудовником ТОВ «Кадор» (а. с. 41, т.1).

26.08.2014 між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_5 підписано акт приймання-передачі у тимчасове користування за яким остання оглянула та прийняла квартиру АДРЕСА_8 (а. с. 42, т.1).

15.10.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

ОСОБА_5 змінила своє прізвище на ОСОБА_8 .

Згідно з довідкою виданою ТОВ «Кадор» станом на 30.01.2015 року ОСОБА_2 виконав зобов`язання за договором про пайову участь від 26.02.2014 (а.с. 40, т.1).

22.09.2015 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6

ОСОБА_2 з 2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 .

ОСОБА_5 з 2002 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 23.04.2015 ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_11 .

Відповідно до акту від 27.07.2018 складеного ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які проживають за адресою: АДРЕСА_12 , останніми підтверджується факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 2012 року по 15.10.2014 у квартирі АДРЕСА_13 .

Згідно з актом від 06.10.2018складеним та підписаним сусідами, які проживають у будинку АДРЕСА_14 , підтверджено, що ОСОБА_2 з лютого 1991 року по жовтень 2014 року проживає разом зі своєю матір`ю за вказаною адресою в квартирі АДРЕСА_15 .

Задовольняючи вимогу позивача за первісним позовом в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю у період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року, суд своїх висновків не вмотивував, належної оцінки наявним у справі доказам не надав, обмежився показаннями свідків та наявними у справі фотозйомками.

У частині другій статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі N 643/6799/17 (провадження N 61-1623св19) встановлено, що "проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації".

Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2019 року у справі N466/3769/16-ц (провадження N61-5296св18) та від 06 квітня 2020 року у справі N738/1452/17 (провадження N 61-13412св19) дійшов висновку, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу, існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, а також придбання майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.

Отже, та обставина, що сторони в спірний період неодноразово спільно відпочивали не є достатньою для визнання факту проживання їх однією сім`єю без реєстрації шлюбу у розумінні ст. 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї (ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю).

Листування за допомогою смс повідомлень, які за змістом свідчать про близькі стосунки сторін не можуть свідчити про те, що сторони спільно проживали та вели спільний побут.

Враховуючи, що ОСОБА_2 є моряком та наступний рейс ним здійснено 07.03.2014 року, останній 05.03.2014 видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 для надання повноваження на підписання акту приймання-передачі квартири, який нею підписаний 18.07.2014. Вбачається, що станом на час підписання акту приймання-передачі, ОСОБА_2 перебував у рейсі.

Отже, факт видачі довіреності та підписання ОСОБА_1 акту приймання-передачі квартири у даному випадку свідчить про наявність на той момент довірливих стосунків між сторонами, водночас не можуть свідчити про те, що сторони спільно проживали однією сім`єю, мали у зазначений період спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Докази, наведені судом першої інстанції, зокрема, показання свідків не є належними, оскільки вони не підтверджують вказаних ознак, властивих для проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу.

Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю у період з грудня 2012 року по 15.10.2014, а саме: наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, у матеріалах справи відсутні.

Отже, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 263 ЦПК України наведених вище вимог закону та правих висновків Верховного Суду не врахував, належним чином не з`ясував усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність ОСОБА_1 належними доказами факту спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2012 року по 15.10.2014.

Щодо поділу майна подружжя слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Вбачається зі справи, що у період перебування з ОСОБА_5 у шлюбі, 22.09.2015 ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.50, т.1).

Право власності на вказану квартиру було набуто на підставі укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Кадор» договору від 26.02.2014 №13/741-5/5 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості, який було укладено до реєстрації шлюбу.

За умовами вказаного договору його сума становила 623 187,35 грн, що в еквіваленті становить 63 655,50 дол. США (п. 5.2).

Згідно з п. 5.4 договору сплата суми договору здійснюється пайщиком підприємству поетапно в наступному порядку:

-на момент підписання даного договору пайщиком сплачено 149 787 грн. по курсу Міжбанку за минулий день, що в еквіваленті становить 15 300 дол. США;

-до 27.02.2014 року включно пайщик сплачує в національній валюті України еквівалент 13 899,77 дол. США 77 центів, в гривні по курсу Міжбанку за минулий день на день оплати;

-з 01.03.2014 року по 20.01.2016 року пайщик сплачує в національній валюті України еквівалент 33 020,18 доларів США 18 центів, в гривні по курсу Міжбанку за минулий день оплата здійснюється на протязі 23-х місяців щомісячно до 20-го числа рівними частинами в розмірі 1 435,66 доларів США 66 центів, в гривні по курсу Міжбанку за минулий день на день оплати;

-до 20.02.2016 року включно пайщик сплачує в національній валюті України еквівалент 1 435,55 доларів США 55 центів, в гривні по курсу Міжбанку за минулий день на день оплати.

Відповідно до наявних у справі квитанцій, ОСОБА_2 , на виконання умов вказаного договору, здійснив сплату коштів на рахунок ТОВ «Кадор» до часу укладання шлюбу, а саме: 26.02.2014 -149 787 грн.; 27.02.2014 -145 947,59 грн.; 11.03.2014-13 279,86 грн.; 17.04.2014-49 094,40 грн.; 07.07.2014-16 969,50 грн.; 11.08.2014-18 247,24 грн.; 15.09.2014-19 812,11 грн.; 13.10.2014-75 343,44 грн. (а.с.37-39, т.1).

Після укладання шлюбу було здійснено наступні платежі: 10.12.2014-91 652,53 грн.; 28.01.2015-149 092,60 грн.; 29.01.2015-14 131,39 грн.; 10.04.2015 -513,59 грн.

Отже, до реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 здійснив сплату на виконання договору про пайову участь у розмірі 488 481, 14 грн.

У період перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 сплачено 255 390,11 грн.

Загальний розмір внесків становив 743 871,25 грн.

З наданої ОСОБА_5 копії трудової книжки, а також довідок про заробітну плату вбачається, що остання з 2007 року працювала в Господарському суді Одеської області та за період роботи з січня по грудень 2013 року її заробітна плата становила 23 108,12 грн.; з січня по грудень 2015 року -25 360,79 грн. (а.с.54-58,116-119 т.1)

ОСОБА_2 працює моряком, що не заперечується ОСОБА_5 , з 2009 року співпрацює з іноземними судноплавними компаніями, має значний заробіток.

Вказані обставини доводять, що маючи сталий та значний заробіток, ОСОБА_11 на виконання умов договору про пайову участь у будівництві квартири сплатив власні кошти, отримані від трудової діяльності у загальному розмірі 488 481, 14 грн., решта внесків грошових коштів у розмір 255 390,11 грн. здійснювалася подружжям під час спільного проживання, внаслідок спільної праці та ведення спільного господарства, побуту, а також виконання взаємних прав та обов`язків.

Доводи ОСОБА_1 про те, що виплати за договором про пайову участь у будівництві спірної квартири були достроково погашені за рахунок коштів її батька не підтверджуються належними та допустимими доказами. Наявність довідок про доходи батька ОСОБА_1 свідчать про його матеріальну спроможність, водночас не доводять факту внесків ним коштів на виконання умов договору будівництва спірного нерухомого майна.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 доведено, що на придбання спірної квартири ним були витрачені його особисті грошові кошти у розмірі 488 481,14 грн., що становить 65,67 % (33/50) від вартості цієї квартири, інша частина вартості квартири у розмірі 255 390,11 грн., що становить 34,33 % (17/50) виплачувалася спільно подружжям, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між подружжям. Отже, розмір частки особистої приватної власності ОСОБА_2 за ступенем особистої фінансової участі у спірній квартирі становить 83/100 (33/50+17/100) частки спірної квартири, ОСОБА_5 становить 17/100 частки спірної квартири (17/50/2).

Відповідно до виписок по рахункам ОСОБА_2 на його рахунок судноплавними компаніями зараховувалися кошти у 2012 році приблизно у розмірі 3 600 дол. США на місяць; у 2013 році 4500 дол. США; у 2015 році 4300 дол. США. Проте зазначені докази судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки надані лише на стадії апеляційного перегляду справи без наведення поважних причин їх ненадання до суду першої інстанції.

Також не підлягають задоволенню вимоги про необхідність відступлення від рівності часток у праві власності, оскільки позивач не позбавлена права захисту у спосіб стягнення заборгованості по аліментам, а тому такі обставини не є істотними для збільшення частки у праві власності.

Вбачається зі справи, що 18.01.2018 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_4 .

Позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві просила визнати за нею право особистої приватної власності на вказаний автомобіль.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказаний автомобіль.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині вирішення питання щодо вказаного автомобіля послався на надану ОСОБА_1 розписку за якою остання запозичила кошти у жінки свого рідного брата на купівлю автомобіля у розмірі 190 951,88 грн. Також зазначив, що вказане рухоме майно є неподільним та зареєстровано за ОСОБА_1 , вимог про стягнення грошової компенсації не заявлено.

Водночас, наявна у справі розписка складена 11.07.2017 між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 свідчить про те, що вона отримала у борг 10 000 дол. США з метою придбання особистого авто, проте останньою не додано доказів надання згоди іншого з подружжя на підписання боргової розписки.

Інших належних та достатніх доказів на підтвердження того, що автомобіль придбавався за власні кошти ОСОБА_1 суду не надано, хоча відповідно до норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду саме на неї покладається обов`язок доведення даної обставини.

Таким чином, встановлено, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу ОСОБА_1 не спростована, а тому спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям.

Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі N754/2060/17 (провадження N61-48496св18) викладено висновок про те, що "за змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина 4 статті 71 СК України). Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності".

В процесі розгляду судом першої інстанції справи на замовлення ОСОБА_1 здійснено оцінку вартості спірного автомобіля, відповідно до висновку від 17.03.2019 середня ринкова вартість автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_4 складає 320 598 грн.

ОСОБА_2 на рахунок Державної казначейської служби 18.04.2019 внесено половину визначеної висновком вартості спірного автомобіля, а саме 160 299 грн.

Позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи не надала своєї згоди на отримання грошової компенсації вартості належної їй частки у праві власності на автомобіль, наполягаючи на визнанні за нею права власності на автомобіль.

Отже, слід вважати, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільного поділу автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановивши, що спірний автомобіль Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_4 набутий сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі та виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, апеляційний суд вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними з визнанням за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину у такому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя меблів та техніки, а також визнання за нею права власності на вбудовану кухню з технічним приладдям та визнання за ОСОБА_2 частини меблів та техніки.

Наявними у справі копіями фіскальних та товарних чеків, а також накладних та квитанцій вбачається, що у період перебування сторін у шлюбі, ними було придбано наступне майно:

- електрична варильна поверхня Bosch PKF651F17E вартістю 5150 грн.;

- духовка електрична Bosch HBG34B520 вартістю 9000 грн;

- вбудована посудомийна машина Bosch SPV50E70EU вартістю 7900 грн;

- витяжка Elica Stripe wh/60 вартістю 10250 грн;

-телевізор Samsung 40KV6400 вартістю 15990 грн.

- холодильник Samsung RB37J5005SS/UA вартістю 15674,05 грн;

-ліжко Cassiopea 03 Merelak 519 вартістю 10624,15 грн;

-матрац Sleep Control вартістю 13 360 грн.;

-стіл темно-бежевий 670385: ГД-019 вартістю 4759 грн;

-диван «Валенсія Е» вартістю 9736 грн;

-стільці Enzo білий/чорний -3 шт. загальною вартістю 3858,30 грн;

-кухонні меблі «Рода» 125 208 грн;

- кухонна мийка Franke Antea AZG 661-E вартістю 8345 грн;

- змішувач кухонний LONGRAN G08910 вартістю 26470 грн.

Враховуючи, що вказане майно придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання за особисті кошти вбудованої кухні з технічним приладдям, тобто не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, все зазначене вище майно слід вважати спільною сумісною власністю подружжя.

За вказаних обставин позовна вимога ОСОБА_1 в цій частині підлягає частковому задоволенню шляхом визнання об`єктом спільної часткової власності подружжя майна, а саме: електрична варильна поверхня Bosch PKF651F17E; духовка електрична Bosch HBG34B520; вбудована посудомийна машина Bosch SPV50E70EU; витяжка Elica Stripe wh/60; телевізор Samsung 40KV6400; холодильник Samsung RB37J5005SS/UA; ліжко Cassiopea 03 Merelak 519; матрац Sleep Control; стіл темно-бежевий 670385: ГД-019; диван «Валенсія Е»; стільці Enzo білий/чорний -3 шт.; кухонні меблі «Рода»; кухонна мийка Franke Antea AZG 661-E; змішувач кухонний LONGRAN G08910. В іншій частині вказаних вимог слід відмовити.

Щодо зустрічної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 половини частки грошових коштів у сумі 9000 дол. США, які накопичені спільно подружжям, така є безпідставною, в обґрунтування вказаної вимоги будь-яких доказів, які б доводили наявність у подружжя спільних коштів у розмірі 18 000 дол. США, не надано. Наявні у справі заяви про звернення ОСОБА_2 до поліції за фактом вилучення дружиною вказаних коштів не доводять правомірність даної вимоги. Інших доказів, на підтвердження того, що дружиною було присвоєно кошти у вказаному розмірі в матеріалах справи не міститься.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про безпідставність задоволення вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкоди у користуванні квартирою шляхом її вселення є неспроможними, оскільки з наявних у справі доказів вбачається, що між сторонами у справі склалися неприязні відносини, ОСОБА_1 з спільною сторін дитиною проживає окремо, ОСОБА_2 перешкоджає останній у проживанні в квартирі, а тому порушене право ОСОБА_1 на користування належною їй на праві спільної часткової власності квартирою підлягає захисту.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна та в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 про поділ майна - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року відмовити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 17/50 частин квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Визнати спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно: електричну варильну поверхню Bosch PKF651F17E; духовку електричну Bosch HBG34B520; вбудовану посудомийну машину Bosch SPV50E70EU; витяжку Elica Stripe wh/60; телевізор Samsung 40KV6400; холодильник Samsung RB37J5005SS/UA; ліжко Cassiopea 03 Merelak 519; матрац Sleep Control; стіл темно-бежевий 670385: ГД-019; диван «Валенсія Е»; стільці Enzo білий/чорний -3 шт.; кухонні меблі «Рода»; кухонну мийку Franke Antea AZG 661-E; змішувач кухонний LONGRAN G08910 в рівних частках за кожним.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 25.07.2022.

Головуючий:

Судді: