Провадження № 6/947/118/22
УХВАЛА

04.07.2022 року

Київський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді Луняченка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на постанову державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

Діючи в інтересах ОСОБА_1 , адвокат Дерев`янко М.О., звернувся до суду зі скаргою на постанову про обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №36084704, якій просить її скасувати, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом першої групи, потребує сторонньої допомоги, самосітйно не взмозі себе обслуговувати та потребує лікування. У заявника є необхіність у лікуванні за кордоном, про наявність виконавчого провадження він взагалі не знав, про відкриття виконавчого провадження повідомлений належним чином не був. Копію постанови щодо обмеження у парві виїзду також не отримував. Про наяність заборони у прав виїзду дізнався про спробі перетину кордону. Заявнику відомо, що постанову Першого Київського ВДВС м.Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про обмеження його у парві виїзду за кордон, постановлено у зв`язку з наявністю заборгованості з ісплати аліментів. Про наявність рішення суду про стягненян аліментів заявник не знав, як і не знав про наявність заборгованості по їїх сплаті. Однак в силу свого стану здоров`я, матеріального становища, він є взагалі несплатоспроможнім, оскільки х доході має тільки пенсію, призначену державою у зв`язку з інвалідністю встановленою з його станом здоров`я.

На звернення адвоката Дерев`янка М.О. щодо отримання копій відповідних постанови у виконавчому провадженні №36084704, а також копії рішення суду та копії виконавчого листа, відповіді не отримано. Заявнику не відомо ані дати постановлення оскаржуваної ухвали ані посадової особи яка застосувала відповідні виконавчі заходи шляхом встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

На думку заявника, дії посадової особи, що ухвалила постанову, не відповідали вимогам Закону, а сама постанова підлягає скасуванню, оскільки, є передчасною.

До судового засідання учасники справи не з`явились,. надавши відповідні заяви про розгляд справи без їх участі.

вивчивши доводи скарги і дослідивши надані суду докази, суд дійшов наступного висновку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» №2234-VIII від 07.12.2017року, надано право виконавцю за наявності підстав ухвалювати постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України (ч.9ст.71 Закону України «Про виконавче провадження»), проте Закон набрав чинності лише 06.02.2018 року, а ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» було доповнено частиною четвертою, відповідно до якої строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частин 9, 14 ст.71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Проте, згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки Законом України від 07.12.2017 року введені обмеження прав фізичної особи, зокрема, у праві виїзду за межі України, підставою для застосування котрих була наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців, ці обмеження можуть застосовуватись в разі, якщо вказана заборгованість виникла лише після 06.02.2018року. Тому застосування до боржника відповідальності, передбаченої чинною з 06.02.2018 року редакцією частини 9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», можливе було лише у випадку, якщо така заборгованість (сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців) виникла після набуття чинності законом, який передбачає відповідальність, тобто, після 06.02.2018 року, і ніяк не раніше.

Так судом встановлено, що у провадженні Київського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа № 1512/5910/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, за результатами розгляду якої судом 14.06.2012 року постановлено заочне рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 30% від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 24.04.2012 року до досягнення дитиною повноліття.

Заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 14.06.2012 року набрало законної сили.

За заявою позивача, судом 28.09.2012 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього сина.

Заявником суду надано як доказ його стану здоров`я, наступні документи: виписка №323 з медичної картки стаціонарного хворого за січень 2019 року, протокол МРТ від 21.02.2019 року, довідку МСЕК серії АВ № 1084698 від 30.04.2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має першу групу Б інвалідності безстроково ( довічно) за загальним захворюванням (ураження ОРА) у зв`язку з чим потребує стороннього догляду; довідку до Акту огляду 18/д МСЕК від 02.07.2021 року, рішення ЛКК від 12.09.2019 року; висновок експерта № 33 від 16.07.2019 року, складений на підставі ухвали слідчого судді Ульяновського районного суду Кіровоградської області, пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 .

Відповідно до ч.ч.1-3ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно п.5 ч.1ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п.1 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно дост.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч.2,3ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки Європейський суд з прав людини зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження вказаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст.13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v.Russia» від 11.07.2013року) Європейський суд з прав людини застосував вказані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Перевіряючи обґрунтованість скарги, суд, з урахуванням вищенаведеного, враховує, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є одним із заходів примусового виконання судового рішення та може бути застосоване судом в разі ухилення останнього від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, якщо виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про свідоме ухилення боржника заявника ОСОБА_1 від виконання судового рішення за наявності реальної можливості виконати його.

Крім цього, суду не було надано доказів того, що матеріали виконавчого провадження містять відомості про отримання боржником копій постанов про обмеження його у праві виїзду за кордон та взагалі про відкриття виконавчого провадження, про отримання ним розрахунку заборгованості по аліментам.

А також у суду не має відомостей щодо отримання заявником копії заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 14.06.2012 № 1512/5910/2012.

Також суд враховує, що обмеження виїзду за межі України заявника позбавляє його права на лікування та відповідне оздоровлення, а в силу його стану здоров`я та наявності на території України воєнного положення, забезпечення захисту здоров`я та життя.

Відповідно до ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Згідно ст.448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, враховуючи відсутність даних про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання вимог виконавчого документу та реальної можливості для цього, а також беручи до уваги введення на всій території України воєнного стану та стан здоров`я заявника, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення його заяви про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, які були застосовані на підставі постанови державного виконавця Першого Київського ВДВС м.Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) в рамках виконавчого провадження №36084704 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Керуючись ст.ст.259,441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скасувати постанову державного виконавця Першого Київського ВДВС м.Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 паспорт громадянина України для перетину державного кордону № НОМЕР_3 ) у праві виїзду за межі України прийняту в рамках виконавчого провадження №36084704 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Луняченко В. О.