КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Справа №2-5671/11
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1543/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2011 року (суддя Шум Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

встановив:

у серпні 2011р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 6 травня 1978р. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке належало їй на праві власності, а саме: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 ; трьохкімнатна квартира АДРЕСА_4 та два машиномісця № НОМЕР_1 та АДРЕСА_5 .

Позивач зазначав, що після смерті його дружини він звернувся в Чотирнадцяту київську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, а 21 червня 2011р. отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 . Однак державний нотаріус усно відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру АДРЕСА_4 , пояснивши, що він не надав їй витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно з Київського міського бюро технічної інвентаризації.

Позивач зазначав, що він дійсно не надав нотаріусу вказаний витяг, оскільки в БТІ йому відмовили у видачі такого витягу, адже будинок, в якому знаходиться спірна квартира, не зданий в експлуатацію. Однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2010р. за його покійною дружиною визнано право власності на частину в об`єкті незавершеного будівництва квартири АДРЕСА_4 . 22 лютого 2010р. право власності на вказану квартиру зареєстровано за його покійною дружиною в БТІ та записано в реєстровій книзі № 632-3 за реєстром №46087.

Позивач вважав, що після смерті його дружини відкрилась спадщина на вищевказане майно, а він має право на все спадкове майно, у тому числі і на спірну квартиру та машиномісця.

17 жовтня 2011 року позивач подав до суду клопотання про зменшення позовних вимог, у якому просив залишити без розгляду його позов в частині визнання права власності в порядку спадкування на машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_6 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2011 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування першої черги на квартиру АДРЕСА_4 .

У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» зазначає, що оскаржуване судове рішення безпосередньо впливає на права та інтереси товариства, оскільки з 2012 року товариство приймає участь у будівництві будинку та взяло на себе всі зобов`язання ТОВ «БІК «Інтербудінвест» перед ОСОБА_1 по договору доручення №131/1-87 від 5 березня 2005 pоку та виконує функцію замовника будівництва житлового комплексу, оскільки постановою Господарського суду міста Києва від 16 квітня 2014 року ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», яке здійснювало будівництво будинку по АДРЕСА_7 , було визнано банкрутом.

ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» стверджує, що оскільки житловий комплекс за адресою АДРЕСА_6 не є створеним, дане майно не прийнято в експлуатацію та не зареєстроване належним чином, а нормами ЦК України не передбачено виникнення права власності на об`єкт незавершеного будівництва на підставі судового рішення, у ОСОБА_3 не виникало право власності на спірну квартиру, а тому позивач не міг його успадкувати.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги за адресою, зазначеною у позовній заяві, у судове засідання неодноразово не з`являлися, судові повідомлення повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші про відсутність адресатів за вказаними адресами.

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи з вищевикладених обставин та зазначених норм процесуального права, вважається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги, так як іншої адреси суду повідомлено не було.

Треті особи про апеляційний розгляд повідомлялися на офіційні електронні адреси, своїх представників у судове засідання не направляли.

За таких обставин, на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» - адвоката Тарасова С.О., який підтримав

апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 травня 1978 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 24 грудня 2010 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 червня 2011 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., спадкоємцем майна ОСОБА_3 у вигляді квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 . Також у свідоцтві зазначено, що син померлої ОСОБА_2 відмовився від спадщини на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2010 року визнано за ОСОБА_3 право власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва з такими характеристиками: загальною площею 114,43кв.м., трикімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , однак Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті як такі, що не пов`язані з його особою нерозривно.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв

спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу ОСОБА_1 нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру.

Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано, відповідно, матеріали справи їх не містять.

Також матеріали справи не містять постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно.

Установивши, що позивач не надав суду доказів того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що квартира, на яку просить визнати право власності позивач, перебуває у будинку, який не прийнятий у експлуатацію і будівництво якого не завершене, а рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2010 року за ОСОБА_3 визнано право власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва, а не квартиру АДРЕСА_4 .

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація

містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Як зазначав Верховний Суд України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

З матеріалів справи вбачається, що будинок, де розташована спірна квартира, в

експлуатацію у встановленому порядку не введений, а відтак вказане майно не набуло

статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Крім того, ні позивач, ні ОСОБА_3 не є забудовниками будинку і самостійно будівництво не здійснюють, а судом не визначався ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції не мав правових підстав для визнання за позивачем права власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_4 , оскільки такого об`єкта нерухомого майна у визначеному законом порядку не існує і спадкодавець на нього права власності не мала.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що оскаржуване рішення суду зачіпає права та інтереси ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ», яке не було учасником даної справи, колегія суддів встановила, що 20 вересня 2012 року між Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України, ТОВ «БІК «Інтербудінвест» та ТОВ «ІБФ «АВМ» укладений договір поруки, за умовами якого ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ», як поручитель, поручилося перед кредиторами за виконання ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» зобов`язань, які випливають з договору пайової участі у будівництві житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками по АДРЕСА_7 від 10 лютого 2005 року.

Згідно договору поруки добудова будинку покладена на ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16 квітня 2014 року ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», яке здійснювало будівництво будинку, де розташована спірна кватира, визнано банкрутом.

За таких обставин, апелянт, як забудовник будинку, у якому розташована спірна квартира, має правові підстави для оскарження рішення суду, яким зачіпаються його права та інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим доказам, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а у задоволенні позовних вимог відмовляється, з позивача на користь ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2011 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який проживає у АДРЕСА_8 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38090593, яке знаходиться у м. Київ, вул. Верхній Вал, 72, судовий збір у сумі 2550грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк