Справа № 399/808/17
провадження № 2/399/114/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2022 року селище Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Лях М.М., за участю секретаря судового засідання Гриценко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Онуфріївка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

На розгляді Онуфріївського районного суду Кіровоградської області знаходиться цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26.09.2010 в розмірі 79605, 94 грн.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 26.09.2010 відповідач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав Заяву б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку , які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При встановленні кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник карткового рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. За умовами п. 2.1.1.5.5 договору позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, та оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання.

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість відповідачу розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 30.06.2017 утворилася заборгованість у розмірі 79605, 94 грн., яка складається з наступного: 4565, 03 грн. - заборгованість за кредитом, 66698, 88 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4075, 08 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 3766, 95 грн. штраф (процентна складова).

Ухвалою суду від 01 листопада 2017 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду.

Заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2017 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 79605, 94 грн. та судовий збір в сумі 1600, 00 грн.

25 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 27 листопада 2017 року.

Ухвалою суду від 13.04.2022 заочне рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2017 року, ухвалене у цивільній справі № 399/808/17 (провадження 2/399/383/17) за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасоване та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

13 травня 2022 року відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно якого він не заперечує, що 26.09.2010 ним була підписана заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Разом з тим, він не погоджувався на умови кредитування саме за кредиткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», не підписував довідку про умови кредитування за цим типом кредитної картки, не погоджував у письмовій формі жодних істотних умов кредитного договору: ані предмет договору (суму кредиту), ані строку кредиту, ані процентної ставки, ані штрафних санкцій. Відповідач заперечує також проти застосування до правовідносин сторін Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку саме у редакції, наданій позивачем, оскільки дані документи не містять ознак їх узгодження відповідачем і немає доказів того, що саме цю, а не будь-яку іншу редакцію Умов і Правил мав погоджувати відповідач, під час отримання у 2010 році картку Універсальна. Крім того, відповідач просив відмовити позивачу в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 4565, 03 гривень у зв`язку з пропуском ним строків звернення до суду за захистом своїх прав (позовної давності), звертаючи увагу суду на те, що позовна заява була подана до суду лише 23.10.2017, в той час, як, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідачем був здійснений 12.06.2014.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповіді на відзив не подав. В позовній заяві та у клопотанні зазначив про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач та його представник адвокат Альошкіна О.І. в судове засідання не з`явились. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи без їх участі. Повністю підтримали позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом встановлено, що 26.09.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 26 вересня 2010 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг, "Правилами користування платіжною карткою", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір /а.с. 7/. У позовній заяві позивач вказує, що договором та зазначеними правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30.06.2017 утворилася заборгованість у розмірі 79605, 94 грн., яка складається з наступного: 4565, 03 грн. - заборгованість за кредитом, 66698, 88 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4075, 08 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 3766, 95 грн. штраф (процентна складова) /а.с. 4-6/.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові № 175/4576/14 від 17 липня 2019 року, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, умови договорів приєднання розробляються банком, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, доведені до їх відома, а тому банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За правилами ч. 1ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Тобто, при укладенні кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як зазначено вище, договір між сторонами був укладений у формі Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В її змісті процентна ставка за користування кредитом не зазначена і така графа самим бланком даного документа не передбачена. Крім того, Анкета-заява не містить таких умов договору, як відповідальність позичальника, в тому числі в вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Як на підставу для нарахування процентів по кредиту та неустойки, позивач посилається на Умови та Правила надання банківських послуг /а.с. 9-32/. Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг ОСОБА_1 був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 26.09.2010.

З наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна в Приватбанку, вбачається, що вони є внутрішніми документами банку, і відповідачем, як позичальником, не підписані.

Суд вважає, що надана позивачем роздруківка вказаних документів із сайту банку, не дає можливості ідентифікувати дані документи та їх редакцію станом на момент укладення договору, а тому не є достатніми для висновку про стягнення з відповідача процентів та штрафів, зазначених у позові.

Це ж підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 / провадження № 14-131цс19 / і не спростовано позивачем при зверненні до суду.

Верховний Суд зазначив, що норми ст. 634 ЦК України при вирішенні такого спору застосовуватися не можуть, оскільки при зверненні до суду позивач не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що саме долучені до позову Умови та правила надання банківських послуг, якими обґрунтовуються вимоги позивача з посиланням на дану норму закону, які розміщені на офіційному сайті позивача, діяли при укладенні договору з відповідачем.

Виходячи з цього та викладеного вище, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.

Суд також вважає, що надані позивачем Правила надання банківських послуг в Приватбанку, не підписані позичальником, а також підписана ним анкета-заява позичальника, яка є єдиним свідченням прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, не можуть вважатися складовою кредитного договору в розумінні вимог Цивільного кодексу України.

За таких обставин, через відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані документи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

З анкети-заяви відповідача, як позичальника, вбачається, що питання про розмір процентів при її підписанні відповідачем не узгоджувався, як і не узгоджувалося питання відповідальності позичальника в разі порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів).

Суд вважає, що надані позивачем при зверненні до суду докази укладення договору не дають суду підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, пені, комісії та штрафів через недоведеність позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, відповідачем було сплачено банку 78713, 95 грн, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем, при цьому, розмір встановленого кредитного ліміту відповідача складає 8000 грн. Крім того, дійсно, здійснюючи нарахування відсотків за кредитним договором позивачем у різний період часу застосовувалась різна процентна ставка, від 30 до 43, 2 відсотків, у тому числі і різна підвищена процентна ставка на прострочену заборгованість, що суперечить положенням статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

З точки зору ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем банківських послуг позивача.

Конституційний Суд України в рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96В Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі № 112/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватись на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку із чим, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «Приватбанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які відповідач вважав узгодженими при укладенні договору.

Разом з тим, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо тіла кредиту, пені та штрафу.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення відсотків, штрафу та пені, підстав для застосування до заявлених вимог наслідків спливу строку позовної давності, суд не вбачає.

В той же час, до вимог про стягнення заборгованості по кредиту, спірні правовідносини допускають застосування строків позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про їх обґрунтованість та наявність у позивача права на судовий захист в цій частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 27.03.2019 року (справа № 355/183/17), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 12 листопада 2014 року (справа № 6-167цс14). Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З наданого суду розрахунку заборгованості за період з 05.11.2010 по 30.06.2017 вбачається, що останнє погашення за наданим кредитом клієнтом ОСОБА_1 було здійснено 12.06.2014 в сумі 24, 92 грн. Інші платежі на погашення заборгованості відповідачем не здійснювались та будь-які дії, що можуть розцінюватись як переривання строків позовної давності не вчинялись /а.с. 4-6/.

З наведеного вбачається, що строки позовної давності востаннє перервались 12.06.2014, а тому з цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, оскільки вказані дії відповідача розцінюються судом, як свідоме волевиявлення, що свідчить про визнання ним боргу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана ПАТ КБ Приватбанк 23.10.2017, з фактичним пропущенням строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості в сумі 4565, 03 гривень.

Враховуючи викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, в задоволенні возову в частині стягнення відсотків, пені та штрафу слід відмовити, оскільки позивачем позов в цій частині не доведено, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту відсутні, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з позовом.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Лях