Провадження № 2/344/1420/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р

секретаря судового засідання Литвин Х.В.

за участю :

представника позивачів адвоката Шкурлатовської Г.І.,

представника відповідача адвоката Волосянко Р.О.,

розглянувши у відкритому засіданні в приміщенні суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ,-

В С Т А Н О В И В:

29.11.2021 позивачі звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до відповідача, за участю третіх осіб, у якому просять: зобов`язати відповідача - ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка є спільною сумісною власністю, та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків, знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі на земельній ділянці; просить зобов`язати відповідача - ОСОБА_3 відновити демонтований паркан, який відділяв їхнє подвір`я від сусіднього та привести частину земельної ділянки, що знаходиться біля квартири АДРЕСА_2 у попередній стан. Разом з тим, просять стягнути з відповідача судові витрати. Орієнтовний розрахунок витрат позивачів на правову допомогу становитиме 15 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі та треті особи вже впродовж багатьох років проживають у багатоквартирному будинку (чотирьохквартирному) по АДРЕСА_1 та є власниками квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , відповідно.

Відповідач ОСОБА_3 15.11.2019 став власником квартири АДРЕСА_6 року згідно з договором купівлі-продажу.

Багатоквартирний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0621 га, яка відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.07.2014 належить на праві спільної сумісної власності, розмір частки 1/1 власникам - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та попередньому власнику квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_6 . За спільною згодою всіх співвласників в 2014 році, був спроектований план розподілу прибудинкової території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_7 . Даним розподілом вони, як співвласники узгодили між собою право користування земельною ділянкою, яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Були виділені частини для користування власниками відповідних квартир для власних потреб, а також, для зручності частина земельної ділянки залишалась у спільному користуванні.

Такий розподіл влаштовував всіх співвласників, жодних конфліктів чи суперечок стосовно використання земельної ділянки не було. Прибудинкова територія була огороджена, ними було створено затишне та закрите подвір`я.

Однак, коли власником квартири АДРЕСА_2 став відповідач - ОСОБА_3 , почались конфлікти, щодо розподілу прибудинкової території та її використання. Відповідач, не зважаючи на зауваження та незгоду, почав здійснювати прибудову до своєї квартири. А саме, залив бетонну площадку на частині земельної ділянки, що знаходиться між їхнім та сусіднім будинком, почав мурувати стіну з блоків та навіз будівельних матеріалів. Так, як у сусідньому будинку живуть його родичі, він зробив прохід на сусіднє подвір`я, зруйнувавши паркан та гараж, які розділяли суміжні земельні ділянки. Також, поставив огорожу посеред спірної земельної ділянки, таким чином, що частину земельної ділянки з`єднав з сусідньою. Всі ці дії відповідач вчинив всупереч запереченням та проти згоди інших співвласників.

Вказують, що такі дії з боку відповідача створюють їм перешкоди та незручності для належного користування земельною ділянкою, яка належить їм на праві спільної сумісної власності за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.1-5).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.12.2021 справу передано судді Кіндратишин Л.Р. (а.с.32-33).

Ухвалою суду від 20.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.36).

18.02.2022 відповідачем подано клопотання про об`єднання даної цивільної справи з цивільною справою № №344/722/22 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с.56-58).

Ухвалою суду від 21.02.2022 у клопотанні відповідача ОСОБА_3 про об`єднання цивільної справи №344/20196/21 із цивільною справою №344/722/22, - відмовлено (а.с.64,65-66).

10.05.2022 представником позивачів подано клопотання про виклик свідка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який може надати пояснення щодо обставин, які мають значення при розгляді справи (а.с.92).

30.05.2022 представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи в якості доказу копію плану розподілу прибудинкової території на АДРЕСА_1 (а.с.103-104).

30.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, вирішено питання про допит свідка ОСОБА_7 (а.с.110-111).

Представник позивачів адвокат Шкурлатовська Г.І. позовні вимоги підтримала з мотивів, що викладені письмово. Позов просила задоволити. Вказала, що залиття бетонної площадки до квартири АДРЕСА_6 відбулось без згоди співвласників земельної ділянки.

Представник відповідача - адвокат Волосянко Р.О. у позові просив відмовити через безпідставність, недоведеність. Додав, що не доведено цільового призначення об`єкту, яким начебто чиняться перешкоди позивачам. Біля квартири АДРЕСА_6 залито відмостку гідроізоляції з метою захисту від стічних вод. Самовільного захоплення земельної ділянки немає, оскільки така використовувалася попереднім власником квартири АДРЕСА_6 .

Тимчасовий обмосток, не стаціонарна огорожа, використовувався для того, щоб запобігти можливості нападу собаки бійцівської породи.

Третя особа ОСОБА_4 12.07.2022 подала заяву у якій у задоволенні позову просить відмовити, а розгляд справи проводити без участі. Вказала, що позов є безпідставним, відповідачем не чиняться перешкоди ні позивам, ні їй, ні іншій третій особі у користуванні земельною ділянкою.

Третя особа ОСОБА_5 на виклик суду не з`явилася, причин своєї неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали цивільної справи, вислухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_8 , право власності на таку зареєстровано 26.12.2016 ( а.с. 13 витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а.с.13).

Співвласниками квартири АДРЕСА_9 , з 16.12.1997 були : ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 ( а.с.14, свідоцтво про право власності на житло, видане агентством по приватизації державного житлового фонду). Разом з тим, 15.06.2015 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.06.2015), ОСОБА_2 стала власником 43/100 частин після смерті чоловіка ОСОБА_8 ( а.с. 15)

ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ( у шлюбі ОСОБА_11 є співвласниками квартири АДРЕСА_10 з 02.06.1998 ( а.с. 16- свідоцтво про право власності на житло, видане агентством приватизації).

Згідно з свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер : 24191038 від 14.07.2014, видане державним реєстратором : ОСОБА_12 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :20:001:0290, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 Цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), площею 0,0621 га (а.с.10). Що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 24935927, від 30.07.2014 (а.с. 11).

До позовної заяви долучено план розподілу прибудинкової території між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , що виготовлено ПП « ГЕО», за : кв. 1 закріплено - 0,0095 га; кв. 2- 0,0065 га, кв. 3 0,0078 га, кв.4. 0,0079 га., у спільному користуванні 0,0106 га. ( а.с. 12).

ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 від ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2019, посвідченого 15.11.2019 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчаком О.В. ( а.с. 18-19).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України ( в редакції від 20.10.2019, що діяла на дату його укладення), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У той же час, відповідно до п. 6. ст. 12 ЗК України ( в редакції від 20.10.2019, що діяла на дату його укладення), істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Будинок, у якому розміщені вказані квартири, власниками, яких є учасники судового розгляду є одноповерховим, багатоквартирним.

Встановлено, що на земельній ділянці, що знаходиться у спільній сумісній власності до квартири АДРЕСА_6 , що у власності ОСОБА_3 восени 2021 року від сходів до такої квартири багатоквартирного будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , залито бетону площадку до стіни сусіднього будинку АДРЕСА_11 .

Позивачами до позову долучено світлини, на яких зафіксована така бетонна площадка.

Представник відповідача заперечував факт будівництва, та зазначав, що до квартири АДРЕСА_6 , облаштовано гідроізоляційну відмостку.

Навколо такої площадки було споруджено тимчасову огорожу, яка відсутня на момент розгляду даної справи, що сторонами не оспорюється.

Разом з тим, зі слів представника позивача та показів свідка ОСОБА_7 між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_11 було зруйновано огорожу.

Допустимих, належних доказів про факт існування такої огорожі по певній межі, її довжину, руйнування такої огорожі ОСОБА_3 чи особами за його дорученням, суду не надано.

Разом з тим, свідок ОСОБА_7 , який є чоловіком позивача, дав суду покази про те, що в сусідньому будинку АДРЕСА_11 , проживає родич ОСОБА_3 .. І саме такий за дорученням ОСОБА_3 заливав спірну бетону площадку для теплої підлоги. На таку поставив бетонні блоки. Жодної згоди співвласники спірної земельної ділянки на таке спорудження не надавали. Разом з тим, з квартири АДРЕСА_6 , виведено з даху трубу та спрямовано її серед подвір`я,куди потрапляють стічні води на земельну ділянку без облаштування відповідної каналізації. На місце, де розташована така бетонна площадка з блоками, він та ОСОБА_13 ставив автомобіль. Така до недавнього часу також була огороджена.

Разом з тим, зруйновано паркан, що відмежовував їхню земельну ділянку із сусідньою. На межі з сусідньою земельною ділянкою на даний час стоять блоки, а сусід ( родич ОСОБА_3 ) зруйнував гараж, який також розташовано на межі, і через двері такого вільно потрапляє на їхню земельну ділянку.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У розумінні статей 377, 382, 385, 812 ЦК України багатоквартирним слід вважати житловий будинок, який складається з двох чи більше квартир.

Стаття 382 ЦК України визначає поняття квартири, як окремого об`єкта права власності. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною першою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У зв`язку із цим, самовільне заняття цих земельних ділянок громадянами для задоволення власних потреб - не допускається. Частина друга цієї статті передбачає, що земельні ділянки, на розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Згідно з підпунктом г частини 2, частини 3 ст.89 ЗК України передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають зокрема земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Згідно з підпунктом 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно ч. 3 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Отже, земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом з загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його користування.

Нормами земельного законодавства та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки на якій розташований багатоквартирний жилий будинок або її частини.

У разі приватизації громадянами квартир, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування лише у спільну сумісну власність всім власникам квартир. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 263/68/17.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради.

Сторони набули право власності не на житловий будинок, а кожен на квартиру як окремий об`єкт права власності.

Житловий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці, є одноповерховим зблокованим будинком, позивач облаштував окремий вхід до своєї квартири, що встановлено у судовому засіданні та не оспорювалось сторонами. При цьому, такий технічний стан будинку не втратив статусу саме багатоквартирного житлового будинку.

Суд враховує правовий висновок Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 344/2239/19, де зазначено, що житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, є за своїм статусом багатоквартирним будинком, тому відповідно до статті 42 ЗК України земельна ділянка має статус земельної ділянки багатоквартирного будинку.

Таким чином, вказані вище норми права та встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивачі, як власники квартир у багатоквартирному будинку, які є одночасно співвласниками вказаної земельної ділянки, мають право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном.

Суд встановив, що відповідач, який є власником кв. АДРЕСА_2 на прибудинковій території зазначеного будинку самовільно залив бетонну площадку, на якій розмістив бетонні блоки, як вказує його представник гідроізоляційну відмостку без згоди співвласників багатоквартирного будинку, співвласників земельної ділянки, та без відповідних документів. Спростування такому відповідачем, його представником не надано.

З огляду на вищенаведені правові норми, дії відповідача щодо самовільного зайняття земельної ділянки, спорудження за відсутності відповідних прав на її використання та встановлення на ній бетонної площадки, а на такій бетонних блоків, чи за твердженням представника відповідача гідроізоляційної відмостки відповідних розмірів, доведення відповідачем її функціонального призначення, без згоди співвласників багатоквартирного будинку, земельної ділянки, в тому числі без згоди позивачів є неправомірним.

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За встановленими судами фактичними обставинами справи, сторони спору знаходяться в довготривалому конфлікті щодо користування зазначеною земельною ділянкою, а тому найкращий спосіб вирішення спору повинен бути обраний з дотриманням балансу інтересів обох сторін у справі.

Встановивши спірне бетонне покриття ( площадка), а на ній бетонні блоків, облаштування гідроізоляційної відмостки, як стверджує сторона відповідача, належним чином не доводячи її функціональне призначення, на земельній ділянці, яка перебуває спільній сумісній власності, відповідач порушує права інших співвласників земельної ділянки, власників квартир у багатоквартирному будинку на якій така розташована, зокрема, позивачів, так як обмежує їх право вільного володіння, користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності. Враховуючи, що удом роз"яснювалась можливіть проведення обстеження із залученням спеціаліста. Відтак, на думку суду, в цій частині доводи позивача є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що право позивачів порушене та підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачам у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності по АДРЕСА_1 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків.

Відповідачем не надано жодних аргументів для спростування доводів позивачів в цій частині, тому суд дійшов висновку про часткову доведеність позовних вимог.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача усунути перешкоди шляхом знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі на земельній ділянці, зобов`язати відповідача - ОСОБА_3 відновити демонтований паркан, який відділяв їхнє подвір`я від сусіднього та привести частину земельної ділянки, що знаходиться біля квартири АДРЕСА_2 у попередній стан, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, такі не містять жодних належних та допустимих доказів, на яких грунтуються вимоги позивачів щодо вищевказаних позовних вимог, по якій саме межі проходила огорожа, її довжина, хто є власником сусідньої земельної ділянки, чи не вбачається його правовий інтерес у даному спору, чи не порушуватимуться його права, чи не виникнуть в такого обов`язки; відсутні дані, хто та коли зніс таку огорожу.. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19) вказано, що «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України)».

Відтак, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення прав позивачів та його захисту в обраний ними спосіб; з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачкою вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 247, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задоволити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності по АДРЕСА_1 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в рівних частках 454 (чотириста п`ятдесят чотири ) гривень судового збору в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса : АДРЕСА_12 ,

позивач : ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса : АДРЕСА_13 ,

відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП : НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_14 ;

треті особи, без самостійних вимог на предмет спору :

ОСОБА_4 , адреса : РНОКПП : НОМЕР_4 , АДРЕСА_15 ,

ОСОБА_5 , РНОКПП : НОМЕР_5 , АДРЕСА_15 ,

Повне рішення складено 22.07.2022.

Суддя Івано-Франківського міського суду

Івано-Франківської області Леся КІНДРАТИШИН