Справа № 487/552/22
Провадження № 2/487/1339/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22.06.2022 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Нікітіна Д.Г. за участю секретаря судового засідання Горта О.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи: Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визнання права користування на квартиру.

ВСТАНОВИВ:

04.02.2022 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якої представляє батько ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради і просила суд визнати за нею право на користування кв. АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з народження, а саме - з 2008 року, проживала разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 у неприватизованій кв. АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати ОСОБА_3 померла. На момент смерті,

ОСОБА_3 була відповідальним наймачем кв. АДРЕСА_1 . Однак, оскільки ОСОБА_3 , звертаючись через свого представника до Департаменту з надання адміністративних послуг, Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, не змогла змінити договір найму квартири на своє ім?я, просила суд визнати за нею право користування на кв.

АДРЕСА_1 .

Як на правову підставу позову посилалась на наступні норми права: ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 9,64,71,106 ЖК України, ст. 29 ЦК України, п. 3, п.п. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року, п. 11 Постанови № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2022 року було прийнято до розгляду справу і призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

22.06.2022 року представником позивача було подано заяву про розгляд справи без його участі.

Представники відповідачів не з`явились на судове засідання, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим, однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Первісно, на підставі ордеру № 238, виданого КЕЧ Миколаївського району Одеського військового округу у 1978 році, відповідальним наймачем кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

11.07.1979 року до квартири була зареєстрована дружина ОСОБА_4 - громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

20.12.1997 року до квартири був зареєстрований його син ОСОБА_6 .

02.08.2008 року Ленінським відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , був зареєстрований шлюб, актовий запис № 397. У зв`язку з реєстрацією шлюбу, прізвище дружини було змінено з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актовий запис про народження дитини зареєстрований Міським відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції за № 4151.

26.09.2008 року до квартири

АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_3 . Одразу після народження, до квартири була зареєстрована її дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3 .

ОСОБА_5 приходиться матір`ю для ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 є братом ОСОБА_3 .

У подальшому, договір найму кв. АДРЕСА_1 було змінено з ОСОБА_4 на його дружину ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17.09.2014 року № 865 договір найму кв. АДРЕСА_1 було змінено із ОСОБА_5 на ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Актовий запис про смерть був зареєстрований Миколаївським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за № 3239.

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 . Актовий запис про смерть зареєстрований Корабельним районним у місті Миколаєві відділі ДРАЦС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) за № 294.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_4 . Актовий запис про смерть зареєстрований Центральним районним у місті Миколаєві відділі ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) за № 234.

В квартирі АДРЕСА_1 залишилась проживати неповнолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2008 року і до сьогоднішнього дня, що підтверджується актом про проживання та доданими до позову письмовими доказами.

Намагаючись зареєструватися до кв.

АДРЕСА_1 , позивач через свого представника звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради.

На її звернення, їй було відмовлено у проведені реєстрації, оскільки надані її представником відомості не відповідають відомостям з реєстру територіальної громади м. Миколаєва.

Зокрема, відповідно до довідки форми Б, яка зберігалась в ОСББ "Погранична 47" в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тоді як відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, після смерті вказаних вище осіб, в квартирі ніхто не зареєстрований.

Враховуючи викладені обставини, представником Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради позивачу було рекомендовано звернутися до суду і у судовому порядку вирішувати питання щодо її права на користування спірною квартирою.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст. ст. 15,16 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2139, від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16, відповідно до яких спори про реєстрацію місця проживання підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом свого порушеного цивільного права, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Отже, відповідно до вимог вказаних норм матеріального і процесуального права, поданий ОСОБА_1 позов за предметною підсудність повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача ( власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб.

За ст.106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, спір щодо права користуватись спірним жилим приміщенням та реєстрації в ньому виник між позивачем та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» територіальні громади здійснюють права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад, має власні повноваження управління в межах, визначеною радою майном, що належить до комунальної власності відповідальних територіальних громад.

Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п.п. 4 п. 18 Правил для реєстрації місця проживання особа подає: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Неповнолітня ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2008 року мешкала разом зі своїми батьками в кв. АДРЕСА_1 , місце свого постійного проживання не змінювала, у зв`язку з чим, не втратила право на користування спірним житлом. Тобто, позивачем фактично ставиться питання про поновлення договору найму житлового приміщення, визнання її наймачем, шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за нею права на користування квартирою.

Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання.

За змістом статей 71,72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Відповідно до п. 11 Постанови № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

ОСОБА_1 вселились у спірну квартиру як член сім`ї наймача, постійно, на протязі тривалого часу проживала у спірному житлі, у зв?язку з чим, не втратила право користуватися спірною квартирою, що відповідає положенням ст. ст. 64, 71, 106 ЖК України.

Будь-яких доказів, які б спростовували, викладені обставини, представниками відповідачів надано не було.

Разом з тим, право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратила право користування спірним житловим приміщенням, суд приходиться до висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту з надання адміністративних послуг, Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання права користування на квартиру - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право на користування кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути з Департаменту з надання адміністративних послуг () на користь ОСОБА_1 496,20 гривень судового збору.

Стягнути з Миколаївської міської ради () на користь ОСОБА_1 496,20 гривень судового збору.

Стягнути з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради () на користь ОСОБА_1 496,20 гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте районним судом при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, заяви про перегляд заочного рішення, якщо апеляційну скаргу, заяву про перегляд заочного рішення не буде подано.

Суддя Д.Г. Нікітін