Єдиний унікальний номер судової справи 478/1410/21
Номер провадження 22-ц/812/630/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 липня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Ямкової О.О.,

з секретарем судового засідання Калашник А.О.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Казанківським районним судом Миколаївської області 11 квітня 2022 року під головуванням судді Сябренко І.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Казанківської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що мати позивача ОСОБА_3 мала в постійному користуванні земельну ділянку площею 1,85 га, розташовану в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області.

За життя вона звернулася до Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області із заявою про передачу їй у власність вказаної земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року за №901-р припинено право постійного користування землею ОСОБА_3 , загальною площею 1,85 га ріллі, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, у зв`язку із смертю, та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачу ОСОБА_1 загальною площею 1,85 га ріллі із земель запасу Казанківської селищної ради.

03 лютого 2005 року землевпорядною організацією було помилково виготовлено та видано на ім`я померлої ОСОБА_3 . Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №069141, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 1,8499 га, з кадастровим номером :33:000:0067, згідно розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року за №901-р.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивачем не доведено, що після отримання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, він звертався до відповідної землевпорядної організації з метою розробки та організації погодження проекту землеустрою, що вказаний проект був погоджений з відповідним органом Держземагенства (Держгеокадастру), вказане рішення отримав позивач та здійснив реєстрацію земельної ділянки та реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, який задовольнити його позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду таким вимогам відповідає в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно п.а ч.3 ст.22 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування у тому числі, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Частиною першою ст.116 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України).

Положеннями ЗК України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ЗК України, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з ч.1 ст.186 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

З наведених вище норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням відповідного органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.6).

Згідно з розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року №901-р, припинено право постійного користування землею ОСОБА_3 , загальною площею 1,85 га ріллі, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, яка належала їй на підставі державного акту на право постійного користування землею за номером 50, у зв`язку з її смертю.

Також, вказаним розпорядженням надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки загальною площею 1,85 га ріллі у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу Казанківської селищної ради (а.с.8).

З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №069141 від 03 лютого 2005 року, убачається, шо на ім`я ОСОБА_3 , відповідно до розпорядження Казанківської райдержадміністрації за №699-р від 22 жовтня 2004 року, передано у власність земельну ділянку площею 1,85 га, кадастровий номер :33:000:0067, розташовану в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства, про що в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі зроблено відповідний запис за №07 (а.с.7).

Постановою Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 10 серпня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - земельну ділянку площею 1,85 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах території Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області, кадастровий номер :33:000:0067, після смерті ОСОБА_3 (а.с.10).

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30 листопада 2021 року, який отриманий відповідно за заявою ОСОБА_1 , нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1,8499 га, кадастровий номер :33:000:0067, становить 56 353 грн. 62 коп. (а.с.9).

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на землю, позивач посилався на те, що набув таке право на землю, оскільки розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року №901-р йому було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, загальною площею 1,85 га ріллі, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, а землевпорядною організаціє 03 лютого 2005 року помилково виготовлено та видано на ім`я його померлої матері ОСОБА_3 правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку, оскільки тим ж розпорядженням було припинено право постійного користування землею ОСОБА_3 , загальною площею 1,85 га ріллі, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, яка належала їй на підставі державного акту на право постійного користування землею за номером 50, у зв`язку з її смертю.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку.

У постанові від 17 жовтня 2018 року (№ 380/624/16-ц) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. При цьому, при прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

До того ж, надання дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу не створює безумовного обов`язку органу державної влади щодо видачі відповідного розпорядження про передання у власність чи в користування відповідної земельної ділянки.

За такого, колегія суддів приходить до висновку, що наявність дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки свідчить про намір особи на реалізацію його права на землю та не свідчить про виникнення у такої особи будь-якого майнового права, в тому числі власності на цю земельну ділянку, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Більш того, визнання права власності земельну ділянку на підставі розпорядження відповідного органу та за наявності правовстановлюючого документу на земельну ділянку, виданого на іншу особу, взагалі не може бути визнано за судовим рішенням.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення

складено 06 липня 2022 року