Справа № 317/188/22
Провадження № 2/314/574/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Капітонова Є.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу в частині відсторонення від роботи, зобов`язання поновити порушені права,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу в частині відсторонення від роботи, зобов`язання поновити порушені права, де просить:

« визнати незаконним і скасувати наказ №198/ОС від 10.12.2021 про відсторонення від роботи та поновити ОСОБА_1 у виконанні трудових обов`язків за посадою оглядача-ремонтника вагонів 5 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Запоріжжя-Ліве.

стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь Позивача невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 11 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення.

відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині зобов`язання Відповідача виплатити на користь Позивача середній заробіток за час відсторонення в межах суми платежу за один місяць.

стягнути із Відповідача на користь Позивача судові витрати».

В обґрунтування позову посилається на те, що він працює на посаді оглядача-ремонтника вагонів 5 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Запоріжжя-Ліве.

Керівництвом структурного підрозділу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» - начальником депо Борисенко А.С. було видано наказ №198/ОС від 10.12.2021 року про відсторонення позивача від роботи, починаючи з 11.12.2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19. З наказом позивача ознайомили 11.12.2021 року, а сам наказ видали для оскарження у відділі кадрів лише 21.12.2021 року.

Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне право Позивача на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею.

Суд дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступні обставини.

Наказом начальника депо Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 10.12.2021 року ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 11.12.2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19).

Частинами другою, третьою статті 14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту.

В силу ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно приписам ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Постановою КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»було постановлено : Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин.

Пунктом 41-6 вказаної Постанови КМУ № 1236 встановлено: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказом Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04.10.2021 р. був затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, згідно якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків: втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейська соціальна хартія в ч. 3 ст. 11 містить положення, згідно з яким із метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або в співробітництві з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб запобігати в міру можливості епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам. Це вимагає від держав забезпечити високий рівень імунізації, щоб не просто зменшити частоту цих захворювань, а й нейтралізувати запаси вірусів і таким чином досягти цілей, встановлених Всесвітньою організацією охорони здоров`я. Комітет підкреслює, що вакцинація у великих масштабах визнана найефективнішим та най економнішим засобом боротьби з інфекційними й епідемічними хворобами (справа «MedecinsduMondeInternational проти Франції»). Отже, міжнародні нормативно-правові акти закріплюють важливість охорони здоров`я населення, а також визначають обов`язок держав запобігати спалахам епідемій шляхом розробки програм вакцинації.

У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції. Приймаючи рішення, Суд враховував те, що недопущення дітей такого віку до навчання та спілкування з однолітками негативно вплинуло на можливість цих дітей особистісно розвиватися, проте ЄСПЛ вказує на те, що такі наслідки були спричинені свідомим порушенням законодавства їхніми законними представниками батьками.

Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Таким чином, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

У справі "Олександр Волков проти України" Суд зазначив, що сторони погодилися, що має місце втручання у право заявника на повагу до приватного життя. Суд не вбачає підстав для того, щоб зайняти іншу позицію. Він зазначає, що приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру". Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати та розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом». Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме в діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини з зовнішнім світом. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя". Крім того, було встановлено, що звільнення з посади стало втручанням у право на повагу до приватного життя. Зрештою, ст. 8 Конвенція стосується захисту волі та репутації як частини права на повагу до приватного життя. Звільнення від посади судді заявника вплинуло на значне коло його відносин з іншими особами, включаючи відносини професійного характеру. Крім того, це мало вплив на його «близьке оточення», оскільки втрата роботи мала істотні наслідки для матеріального добробуту заявника та його сім`ї. Більше того, підстава для звільнення заявника з посади, а саме порушення вироку суду, не могло не вплинути на його професійну репутацію. Звідси випливає, що звільнення заявника з посади стало втручанням у його право на повагу до приватного життя в розумінні ст. 8 Конвенції (§§ 165-167).

Отже, суд вважає що відносно позивача мало місце втручання в конвенційні права за ст.8 Конвенції. Право за ст.8 Конвенції не є необмеженим, оскільки за п.2 ст.8 Конвенції можливо втручання в конвенційні права за наявності підстав виправданості втручання.

Застосовуючи критерії практики Європейського суду з прав людини щодо підстав виправданості втручання у права, суд має перевірити наступні умови виправданості втручання у права:

- чи здійснюється втручання «згідно із законом» (у права, гарантовані Конвенцією)?;

- чи втручання переслідує «законну мету»?;

- чи втручання є необхідним в демократичному суспільстві?

Так, втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 10011002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п.60; рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Savinyv. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). (Рішення у справі «Курочкін проти України» (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року, заява № 42276/08, п.43).

Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Якщо ЄСПЛ дійде висновку, що національне законодавство не відповідало вимогам якості закону, тобто що втручання не було «встановлене законом», він констатує порушення, не вдаючись до аналізу інших критеріїв, таких як відповідність втручання легітимній меті чи його необхідність. (рішення у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (TolstoyMiloslavsky v. theUnitedKingdom) від 13 липня 1995 р., заява № 18139/91, п. 37).

ЄСПЛ зазначає, що «закон» повинен бути належним чином доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія (рішення у справі «Толстой-Мілославський проти Сполученого Королівства»).

Тлумачення «закон» в практиці ЄСПЛ включає також підзаконні акти.

Здійснивши аналіз вищезазначених актів, суд приходить до висновку, що «закон» є чіткий, конкретний, доступним та передбачуваним, а отже втручання в конвенційні права позивача здійснено «згідно із законом».

Пункт 2 Статті 8 Конвенції містить посилання на те, що органи державної влади можуть втручатись у здійснення цього права, у випадку, зокрема, - «для захисту здоров`я інших осіб», в отже відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена обов`язковою, направлена на досягнення «законної мети».

Під дію статті 8 Конвенції підпадає також право на безпеку довкілля та право на забезпечення охорони здоров`я осіб.

Вирішуючи питання необхідності втручання у демократичному суспільстві в конвенційні права, суд зіставляє право позивача за ст.8 Конвенції на повагу до приватного життя, до якого включаються відносини професійного характеру та позитивний обов`язок держави за ст.1 Конвенції забезпечувати охорону здоров`я суспільства за ст.8 Конвенції, та приходить до висновку, що інтереси суспільства відносно забезпечення реалізації конвенційного права охорони здоров`я колективу АТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» тапрацівникам, які з ним контактують, превалюють над інтересами позивача, відносно реалізації права професійного характеру.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку, про відсутність порушення статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-80, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

День складення повного судового рішення 05.07.2022.

Суддя Євген Миколайович Капітонов

05.07.2022