Справа № 504/112/22
Провадження № 2/504/1124/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2022смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря Антипової Л.В.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №5, смт. Доброслав матеріали цивільної справи за позовом ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , про визнання договорів дарування від 29.01.2010 року недійсними, стягнення судових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року представник ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просив суд:

визнати недійсним договір дарування від 29.01.2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 70, за змістом якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту);

визнати недійсним договір дарування від 29.01.2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 67, за змістом якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Доводи позову:

Заявник обгрунтовуючи свої позовні вимоги вказує на те, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0 від 23.01.2007 р., відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав кредит у сумі 93 500,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175,00 гривень, строком до 23 січня 2014 року, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23.07.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави транспортного засобу, згідно п. 1.1 та п. 1.4 якого, останній передав в заставу рухоме майно транспортний засіб - автомобіль марки Audi, модель Q7, 2006 року випуску, колір чорний, шасі (кузов, рама, коляска) k. НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , однак ОСОБА_1 порушив умови повернення суми кредиту, відсотків річних за користування кредитом, та інших платежів, згідно умов, положень та графіку погашення кредиту, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 843084,67 гривень.

У зв`язку з укладенням 20.04.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», юридична особа змінила назву на ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») Факторингу №05/12, право вимоги за кредитом, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як до правонаступника у зобов`язанні, яке виникло між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», заборгованість по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 січня 2007 року в сумі 843 084, 67 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3441,00 грн.

07.02.2014 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчі листи на виконання вказаного рішення суду.

12.09.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. відкрито виконавче провадження ВП № 57198137.

03.02.2020 року в межах процедури виконавчого провадження проведені електронні торги ДП «СЕТАМ», за результатами яких примусово відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:2661, яка належала ОСОБА_1 . Переможцем електронних торгів є ОСОБА_3 .

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0452, яка належала на праві власності боржнику- ОСОБА_1 реалізована ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» у власність ОСОБА_3 у межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

02.09.2021 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» отримано поштою позовну заяву ОСОБА_2 , про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, недійсним договору купівлі- продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

За даним позовом Комінтернівським районним судом Одеської області ухвалою від 20.08.2021 року відкрито провадження у справі.

З цього самого позову ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» дізнався про те, що у один день 29 січня 2010 року ОСОБА_1 здійснив відчуження належних йому на праві власності земельних ділянок шляхом укладення договорів дарування на користь ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що дані договори направлені на уникнення виконання зобов`язання за кредитним договором № 0 від 23.01.2007 р.

Позиція відповідачів:

Представник ОСОБА_2 - адвокат Брагарчук О.Р. у відзиві на позовну заяву послався на те, що грошове зобов`язання за кредитним договором № 0 від 23.01.2007 р. забезпечено конкретним майном, а саме автомобілем AUDIQ7 2006 р.в.

Тим самим кредитор мав за рахунок заставленого майна отримати задоволення своїх вимог за кредитним договором.

Адвокат вказав, що слід зважити на значний проміжок часу між укладеними оспорюваними договорами дарування та зверненням ТОВ «Кредекст Фінанс» до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом.

На переконання адвоката відсутні ознаки недійсності правочинів, оскільки відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_2 здійснено ОСОБА_1 задовго до звернення до суду з вимогою дострокового погашення заборгованості по кредиту.

Адвокат вважає, що розгляд цього позову створений позивачем штучно з метою затягування процесу розгляду позову ОСОБА_2 у справі № 504/2175/21.

Адвокат Мастістий І.А. в інтересах ОСОБА_1 послався у своєму відзиві на те, що позивач не навів конкретних підстав порушення його права оспорюваними правочинами, а також висловив позицію, яка є ідентичну позиції представника ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.01.2022 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.07.2022 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна подала письмову заяву від 10.06.2022 року № 59/01-16 про розгляд справи у свою відсутність, свою позицію з приводу позову не висловила.

Представник позивача- ОСОБА_4 подав письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову повністю підтримав.

В судовому засіданні представники відповідачів адвокати Мастістий І.А., Брагарчук О.Р. повністю заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити у позові з підстав, які викладені у відзивах на позов.

Представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Тодоров А.І. в судовому засіданні висловив позицію, якою підтримав доводи позову, вважав, що оспорювані правочини містять всі ознаки фіктивності, і тому просив задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0 від 23.01.2007 р., відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав кредит у сумі 93 500,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175,00 гривень, строком до 23 січня 2014 року, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23.07.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави транспортного засобу, згідно п. 1.1 та п. 1.4 якого, останній передав в заставу рухоме майно транспортний засіб - автомобіль марки Audi, модель Q7, 2006 року випуску, колір чорний, шасі (кузов, рама, коляска) k. НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , однак ОСОБА_1 порушив умови повернення суми кредиту, відсотків річних за користування кредитом, та інших платежів, згідно умов, положень та графіку погашення кредиту, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 843084,67 гривень.

29.01.2010 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 70, за змістом якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту);

29.01.2010 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 67, за змістом якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не здійснила державної реєстрації свого права за вказаними вище договорами дарування.

У зв`язку з укладенням 20.04.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», юридична особа змінила назву на ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») договору Факторингу №05/12, право вимоги за кредитом, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як до правонаступника у зобов`язанні, яке виникло між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», заборгованість по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 січня 2007 року в сумі 843 084, 67 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3441,00 грн.

07.02.2014 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчі листи на виконання вказаного рішення суду.

12.09.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. відкрито виконавче провадження ВП № 57198137.

03.02.2020 року в межах процедури виконавчого провадження проведені електронні торги ДП «СЕТАМ», за результатами яких примусово відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:2661, яка належала ОСОБА_1 . Переможцем електронних торгів є ОСОБА_3 .

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0452, яка належала на праві власності боржнику- ОСОБА_1 реалізована ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» у власність ОСОБА_3 у межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 вказано, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У даному випадку важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_1 існують правовідносини, які виникли на підставі договору кредиту, і в теперішній час ці правовідносини тривають, зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не погашено, триває виконавче провадження.

Тому суд вважає безпідставними доводи заперечень про те, що право позивача оспорюваними правочинами не порушено.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є:

введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі за кредитним зобов`язанням.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Суд встановив, що на час безоплатного відчуження 29 січня 2010 року своїй тещі ОСОБА_2 двох земельних ділянок, ОСОБА_1 було достеменно відомо про існування кредитного договору, не виконаного зобов`язання за ним, та про правові наслідки невиконання зобов`язання.

Суд враховує, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2013 року у справі № 522/3870/13-ц надано оцінку наявним правовідносинам між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого є ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»), які виникають з кредитного договору від 23.01.2007 року, встановлений факт невиконання боржником зобов`язання за кредитним договором, та стягнуто заборгованість відповідно до наданого суду розрахунку.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Аналогічну за змістом правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2019 року у справі № 642/3377/16-ц (провадження № 61-34100св18) зазначено, що статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.

У своїй постанові від 24 липня 2019 року № 405/1820/17 Верховний Суд зазначив: «будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Таким чином, наявність кредитного зобов`язання та заборгованості за кредитним договором на час укладення оспорюваних договорів дарування вказує на недобросовісність дарувальника, і намагання уникнути відповідальності за зобов`язанням за кредитним договором.

Суд виходить з того, що сторони договорів вчинили оспорювані правочини з метою виведення з власності ОСОБА_1 майна, за рахунок якого можливо було б звернути стягнення під час виконання в майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим ці договори є фіктивними та підлягають визнанню недійсними.

За встановлених в цій справі обставин інший висновок не відповідав би засадам справедливості, добросовісності і розумності, оскільки укладення особою, яка має невиконане зобов`язання за кредитним договором, заборгованість по кредиту, договору дарування майна зі своєю тещею (близькою особою) з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на нього в рахунок виконання зобов`язання вказує на те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що до 2021 року ОСОБА_2 не здійснювала державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що, на думку суду, може слугувати підтвердженням відсутності бажання реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними правочинами.

Судом також не встановлено реальних доказів того, що дії сторін були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, навпаки встановлені всі ознаки того, що оспорювані правочини вчинені з метою приховування нерухомого майна від звернення стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.

Відповідачами не надано суду достовірних доказів користування земельними ділянками обдарованою особою, їх забудови, тощо.

Отже, правова мета оспорюваних договорів дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена такими правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці договори є фіктивним і можуть бути визнані недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Оцінюючи доводи заперечень суд виходить з наступного:

Доводи сторони відповідачів про те, що договори дарування було укладено до набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2013 року справі №522/3870/13-ц, а тому ці правочини не могли бути використані відповідачем для ухилення від обов`язку повернення кредиту, є безпідставним.

Обов`язок повернення кредиту виникає з моменту укладення самого кредитного договору, і припиняється належним виконанням у момент повернення заборгованості за кредитним зобов`язанням в повному обсязі, в тому числі і в добровільному порядку, і не виключно внаслідок дострокового повернення кредиту.

Наявність заборгованості по кредиту була відома ОСОБА_1 , що встановлено вищевказаним рішенням Приморського районного суду м. Одеси, самим кредитним договором, однак не зважаючи на наявність кредитного зобов`язання ОСОБА_1 вирішив подарувати своїй тещі земельні ділянки, чим фактично зменшив свою платоспроможність перед кредитором.

Такі дії особи, яка є позичальником, є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог кредитора.

На момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю.

Оцінюючи доводи заперечень, що кредитний договір забезпечений заставою автомобіля AUDIQ7 2006 р.в, суд виходить з наступного:

23.01.2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСибБанк» укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля AUDIQ7 2006 р.в, державний реєстраційний знак НОМЕР_5 , як забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 0 від 23.01.2007 р., відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав кредит у сумі 93 500,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнювала еквіваленту 472 175,00 гривень, строком до 23 січня 2014 року, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно графіку погашення кредиту та відсотків.

У пункті 3.2 розділу 3 Звернення стягнення вказаного договору застави сторони зазначили, що звернення стягнення на Предмет застави здійснюється: або на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом застосування позасудових засобів звернення стягнення.

При цьому сторони дійшли згоди, що Заставодержатель самостійно, на власний розсуд, встановлює черговість звернення стягнення, або на предмет застави та/або на будь- яке інше майно і кошти Заставодавця на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України, або стягнути суму заборгованості на загальних підставах незалежно від наявності Предмету застави.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 1 та частини 1 статті 3 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться в частині 2 статті 1 Закону України "Про заставу".

Згідно з частиною 1 статті 583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (частина 3 статті 3 Закону України "Про заставу").

Правова природа застави полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Однією із ознак застави є те, що вона являє собою додаткове (акцесорне) зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно.

Воно завжди викликано наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання.

Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування і застави.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно з частиною 2 статті 22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який є спеціальним законом, що визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.

Отже, конкретний обсяг відповідальності заставодавця перед кредитором визначається договором застави.

Укладаючи договір застави, сторони передбачили можливість звернення стягнення не тільки на предмет застави, а і на інше майно та/чи грошові кошти заставодавця.

Черговість звернення стягнення визначається заставодержателем.

Таким чином доводи заперечень в цій частині суд вважає безпідставними.

Суд також враховує, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

В п. 58 Рішення у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Решта доводів зводиться до власного розуміння положень діючого законодавства, та контрадікторного оцінювання доказів, тому суд не вважає необхідним надавати відповіді на ці аргументи, крім того вони не є основними.

Вирішуючи питання судового збору суд враховує, що позивач згідно із платіжним дорученням № від 28.12.2021 року сплатив судовий збір в сумі 4540 грн.

Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача згідно ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 202, 203, 215,228, 234, 655 ЦК України, ст. ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 353,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» 9, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 29.01.2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 70, за змістом якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3,8872 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:2661, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Визнати недійсним договір дарування від 29.01.2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 67, за змістом якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 1,97 га, цільове призначення «ведення садівництва», кадастровий номер :01:001:0452, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (колишній Комінтернівський, Лиманський) район, Фонтанська сільська рада (за межами населеного пункту).

Стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в рівних частках судовий збір в сумі 4540 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко