КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/1139/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/602/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Кузьмич Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в своїх та інтересах малолітньої ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Яровенко Н.О.,-

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , утім фактично не проживають в ній.

Відповідачі не цікавляться квартирою, не користуються нею, не виконують обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлово-комунальних послуг, будь-яке майно відповідачів у квартирі відсутнє.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року та додатковою постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року, позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року скасовано.

Передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а рішення суду в частині задоволення позову змінити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі зазначили, що апеляційна скарга необґрунтована.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_2 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебуває інше житло, придатне для проживання, в якому вони проживають разом зі своїми дітьми, а в спірній квартирі не проживають більше шести місяців.

При цьому судом першої інстанції зроблено висновок, що непроживання відповідачів у спірній квартирі має вимушений характер, оскільки між сторонами існує конфлікт.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що вона не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а саме: у зв`язку із існуванням конфлікту з позивачем, крім того ОСОБА_2 немає іншого майна, придатного для проживання.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що 26 вересня 1977 року ОСОБА_1 на сім`ю в складі ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (син), був виданий ордер № Г-311082 на квартиру АДРЕСА_1 .

31 жовтня 1995 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 31 жовтня 1995 року відділом РАЦС Дніпровського району м. Києва.

06 березня 2005 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, виданим 06 березня 2005 року відділом РАЦС Канівського МУЮ Черкаської області.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (колишня дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_6 (онука) та ОСОБА_4 (онук).

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що він є основним квартиронаймачем (власником особового рахунку) квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрований разом з відповідачами, які в квартирі не проживають. Малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 тільки зареєстровані у вказаній квартирі, але фактично в ній ніколи не проживали, що підтверджується актом від 18 жовтня 2017 року. Відповідачі не цікавляться квартирою, не користуються нею, не виконують обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлово-комунальних послуг, будь-яке майно відповідачів у квартирі відсутнє. Крім того, позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає йому в призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг та зобов`язує його постійно подавати додаткові документи, що підтверджують їх фактичне непроживання, для зменшення розміру нарахування житлово-комунальних послуг. Тому, враховуючи положення ст. 71, 72 ЖК УРСР просив задовольнити позовні вимоги.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема надав: акт від 18 жовтня 2017 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_2 , які підтверджують факт непроживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 з 2006 року по сьогодні, підписи засвідчено та скріплено печаткою житлово-експлуатаційною дільницею № 404 (том 1 арк 175); акт від 05 травня 2018 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_2 , які підтверджують факт непроживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 з 01 січня 2017 року по сьогодні, підписи засвідчено та скріплено печаткою житлово-експлуатаційною дільницею № 404 (том 1 арк 176); акт від 18 травня 2018 року, складений комісією в складі старшого майстра Овраменка О.М. , майстрів т/д Постельги К.П. , Синицька О.М. , яким проводилося обстеження квартири АДРЕСА_3 , та встановлено, що мешканців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на момент обстеження в квартирі відсутні (том 1 арк 177); лист начальника ЖЄД-404 Г.А. Найдбонова від 18 травня 2018 року, згідно якого заяви про збереження права користування квартирою АДРЕСА_1 в період 2016-2018 р.р. від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в ЖЄД-404 не надходили (том 1 арк 196); акт № 8355 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (том 1 арк 215-216); лист Дніпровського управління поліції від 14 червня 2018 року № 191-аз/125/50-2018, яким повідомлено, що на протязі 2015-2017 років заяв ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 щодо чинення їм перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві не надходило (том 1 арк 217).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, взявши до уваги пояснення учасників справи, враховуючи вищенаведені вимоги закону, колегія суддів вважає, що відповідачі без поважних причин понад шість місяців не проживають за місцем реєстрації.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідачів у спірній квартирі саме: протягом шести місяців, які передували зверненню до суду з цим позовом.

При цьому надані відповідачами: довідки Дніпровського Р ГУ МВС України в м. Києві № 48 від 15 грудня 2006 року по факту перешкоджання в користуванні квартирою АДРЕСА_3 ; постанови Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві; заяви до начальника ЖРЕО-404; акти про не допуск до квартири, не є належними та допустими доказами на підтвердження поважності причин непроживання за адресою реєстрації, оскільки надані документи не стосуються періоду, який підлягає дослідженню та оцінці судом при вирішенні даного спору.

Крім того, надані відповідачами акт про не допуск у квартиру складені та підписані лише сусідами, не засвідчені представником житлово-комунального підприємства, а тому не є належними та допустимими доказами.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи та вищенаведених вимог закону, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

В частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що вони втратили право користування жилим приміщенням лише через наявність на праві власності іншого житла.

Наявність чи відсутність на праві власності іншого житла не є тією обставиною, яка має правове значення при вирішенні питання про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР, оскільки судом з`ясовуються лише поважність причин непроживання у спірному житлі протягом шести місяців, які передують дню пред`явлення позову.

Тому, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 мають бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав непроживання у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, з викладенням мотивувальної його частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 червня 2019 року постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову, та зміні рішення суду в частині мотивів задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 , який діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в своїх та інтересах малолітньої ОСОБА_6 .

В порядку розподілу судових витрат, враховуючи задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі по 587 грн 33 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в своїх та інтересах малолітньої ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 587 грн 33 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 липня 2022 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко