П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 року місто Київ

справа № 760/28580/20

провадження №22-ц/824/3425/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем,

на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 13 грудня 2021 року, постановлену у складі судді Українця В.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 13 грудня 2021 року закрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з такою ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Сацюк В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Зокрема зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що Солом`янським районним судом м. Києва було направлено запит до Міністерства закордонних справ України з проханням проінформувати Посольство Російської Федерації в Україні про надходження в суд заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та отримати офіційну інформацію стосовно того, чи надає Посольство Російської Федерації в Україні згоду на розгляд зазначеної справи в суді України, згоду на пред`явлення такої заяви та набуття Посольством прав процесуального статусу заінтересованої особи в цій справі.

У серпні 2021 року до суду надійшла відповідь Міністерства закордонних справ України від 04 серпня 2021 року, з якої вбачається, що Міністерством закордонних справ України направлено до Посольства України в Російській Федерації ноту від 02 серпня 2021 року №202/22-650-56452 з проханням поінформувати про згоду Російської Федерації на участь у справі. Станом на момент підготовки зазначеного листа відповіді від російської сторони не надходило.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що провадження у справі слід закрити, оскільки Посольство Російської Федерації в Україні не надало згоду на розгляд зазначеної справи в суді України та на набуття процесуального статусу заінтересованої особи в цій справі.

Тобто, суд першої інстанції не врахував, що Міністерство закордонних справ України відправляло ноту не до Посольства Російської Федерації в Україні, а до Посольства України в Російській Федерації, що не є зацікавленою особою в даній справі.

Крім того, слід врахувати, що не надання відповіді може бути виявленням мовчазної згоди.

Відповідно до норм міжнародного права, принцип мовчазної згоди означає відсутність вчинення будь-яких дій державою, які б давали підстави стверджувати, що держава проти тих чи інших дій вчинюваних щодо неї.

Наразі судом першої інстанції не отримано заперечень, висловлених в будь-якій формі Посольством Російської Федерації в Українічерез уповноважені органи щодо розгляду даної справи.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі не зазначається про відправлення заяви з додатками Російській Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування згоди та не зазначається про отримання зворотного повідомлення від заінтересованої особи на підтвердження отримання.

Крім того, провадження у справі вже було відкрито, а на стадії розгляду справ в окремому провадженні Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено такої підстави для закриття провадження, як не надання згоди іншої держави на набуття процесуального статусу заінтересованої особи.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 просить встановити факт її вимушеного переселення у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Посольство Російської Федерації в Україні здійснює представництво інтересів держави Російської Федерації за кордоном.

Після відкриття провадження у справі, Солом`янським районним судом м. Києва направлено запит до Міністерства закордонних справ України з проханням поінформувати Посольство Російської Федерації в Україні про надходження в суд заяви ОСОБА_1 та отримати офіційну інформацію стосовно того, чи надає Посольство Російської Федерації в Україні згоду на розгляд зазначеної справи в суді України, згоду на пред`явлення такої заяви та набуття Посольством права процесуального статусу заінтересованої особи в цій справі.

У серпні 2021 року до суду надійшла відповідь Міністерства закордонних справ України від 4 серпня 2021 року, з якої вбачається, що Міністерством закордонних справ України направлено до Посольства України в Російській Федерації ноту від 2 серпня 2021 року №202/22-650-56452 з проханням поінформувати про згоду Російської Федерації на участь у справі. Станом на момент підготовки зазначеного листа відповіді від російської сторони не надходило.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки Посольство Російської Федерації в Україні не надало згоду на розгляд зазначеної справи в суді України та на набуття процесуального статусу заінтересованої особи в цій справі.

Колегія суддів вважає висновки суду такими, що не відповідають вимогам процесуального права.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить заявника ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції вчинялися дії щодо з`ясування питання згоди Російської Федерації бути заінтересованою особою у справі.

Суд першої інстанції, установивши, що згода Російської Федерації на розгляд заяви ОСОБА_1 в суді України через уповноважених осіб або компетентні органи висловлена не була, дійшов висновку про закриття провадження у справі, оскільки у разі, якщо такої згоди не отримано, то Російська Федерація не може набувати процесуального статусу заінтересованої особи у цивільному процесі, а тому справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право заявника на справедливий суд, законної мети.

Загальновідомо, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право заявника, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання заяви до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.

Таким чином, звернення заявника до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Право заявника ОСОБА_1 повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого захисту, коли немає інших механізмів.

Застосування судового імунітету Російської Федерації (зокрема, частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право») у даній справі не буде узгоджуватися із обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права ОСОБА_1 на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права заявника, застосування судового імунітету Російської Федерації буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію Російської Федерації, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету Російської Федерації буде непропорційним до своєї мети.

Частина 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

На Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 58)).

Враховуючи те, що заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення юридичного факту, який необхідно встановити для визначення статусу заявника, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем, задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 13 грудня 2021 року скасувати справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 4 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус