Справа № 357/5976/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Бондаренко О.В., при секретарі Вангородській О.С., Коротун Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, зареєстрований судом 28.04.2015, мотивуючи тим, що 22.01.2014 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №ІКСАSHSTG.218942.001, згідно якого Банк надав позичальнику на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 46 500,00 грн. з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 0,001 % річних та сплатою щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,00% щомісячно в період сплати, на строк до 21.07.2017. В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору №ІКСАSHSTG.218942.001, 22.01.2014 між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №РХ029031.218951.001, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій та штрафних санкцій визначених кредитним договором. Згідно п. 6 Договору поруки - у разі невиконання ОСОБА_4 будь-якого зобов`язання, позичальник та поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники. В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору №ІКСАSHSTG.218942.001, 22.01.2014 між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № РХ029031.218945.001, згідно якого ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій та штрафних санкцій визначених кредитним договором. Згідно п. 6 Договору поруки - у разі невиконання ОСОБА_4 будь-якого зобов`язання, позичальник та поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники. Банк виконав свої обов`язки в повному обсязі, а саме: надав ОСОБА_4 кредитні кошти, однак, позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, не повертає Банку кредиті кошти та не сплачує відсотки за їх користування, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 12.02.2015 становить 63 615,73 грн., яка складається з: поточної заборгованості по тілу кредиту 29 648,65 грн., простроченої заборгованості по тілу кредиту 11 627,72 грн., простроченої заборгованості по відсоткам 1 431,80 грн., заборгованості по комісії - 12 555 грн., пені 8 322,55 грн. Тому, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору з урахуванням штрафних санкцій в сумі 63 615,73 грн.

20.05.2015 ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

06.07.2015 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість по кредитному договору №ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014 в сумі 63 615,73 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь держави 636,16 грн. судового збору.

21.05.2019 ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим листом №357/5976/15-ц з ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія».

14.08.2020 відповідач - ОСОБА_2 подав до суду заяву, про перегляд заочного рішення від 06.07.2015 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2020 справу розподілено судді Кошель Л.М.

28.09.2020 розпорядженням керівника апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №396 призначено повторний автоматизований розподіл справи, оскільки у головуючого судді Кошель Л.М. закінчилися повноваження, в зв`язку з відставкою судді, тому 28.09.2020, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи та 29.09.2020 справу передано до провадження судді Бондаренко О.В.

01.10.2020 судом поновлено ОСОБА_2 строк на подання заяви, про перегляд заочного рішення, прийнято заяву про перегляд заочного рішення до провадження та призначено до розгляду.

13.11.2020 судом скасовано заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2015 та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

23.02.2021 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» - ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія».

08.04.2021 відповідач - ОСОБА_4 подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що з позовними вимогами вона не погоджується виходячи із наступного. Так, вона дійсно отримала кредит в сумі 45 000 грн. зі строком повергнення до 21.01.2017 та вона здійснювала погашення кредиту по мірі матеріальних можливостей. Тому, станом на 25.03.2015 в неї дійсно залишилась заборгованість по тілу кредиту в сумі 41 276,37 грн. ( тіло кредиту + прострочене тіло кредиту). Дана обставина нею не оскаржується. Однак, у зв`язку з тим, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 06.07.2015 з неї та відповідачів солідарно було стягнуто заборгованість в сумі 63 615,73 грн. було відкрито виконавче провадження. Та з неї на користь правонаступника позивача - ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» було здійснено відрахування. Згідно довідок виданих ТОВ «Преміум Реал» за 2019 рік з неї стягнуто 18 254,93 грн; за 2020 рік 24 130,17 грн.; за січень 2021 року 1557,27 грн., всього: 43 942,37 грн. Тобто, все тіло кредиту було погашено, ще й і з залишком 2 666 грн. Тому, вимога в частині стягнення тіла кредиту не підлягає задоволенню. Що ж стосується стягнення комісії в сумі 12 555 грн., то вона вважає, що нарахування такої комісії суперечить вимогам законодавства. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки та і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженихпостановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенніЗакону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії,платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016. Оскільки, кредитний договір було укладено 22.01.2014, тому, він підпадає під дію вищевказаних норм матеріального права, а пункти 1.6 Кредитного договору, в якому не зазначено за що стягується комісія, є нікчемним. Такого висновку дійшов і КЦС ВС в постанові від 19.08.2020 року по справі № 641/11984/15-ц. Що ж стосується нарахованої пені, то позивачем не зазначено період за який вона нарахована, із якої суми боргу здійснювалось нарахування. Довідка про розмір боргу, що долучена до матеріалів справи не є належним доказом, що підтверджує нарахування. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Щодо нарахованих відсотків в сумі 1431,80 грн., то в їх стягненні необхідно також відмовити, оскільки не зазначено на яку суму і за який період вони нараховані. Також, зазначає, що позивач надіслав їй повідомлення про повне погашення боргу достроково, а саме 09.02.2015 року, а в суд подав позовну заяву 25.03.2015, тому неможливо встановити за який період нараховані дані відсотки чи до лютого 2015 року чи після лютого 2015 року. Це має важливе значення оскільки згідно висновку ВС нарахування відсотків після надіслання вимоги припиняється. Таким чином, враховуючи вище викладене вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

19.08.2021 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, в якій ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 24326,42 грн.

19.08.2021 судом задоволено клопотання відповідача - ОСОБА_2 та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Київського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення експертів поставлено питання: чи виконано текст (підпис) від імені особи ОСОБА_2 у Договорі поруки РХ029031.218951.001 від 22.01.2014, на другій сторінці в графі 20.2 Поручитель, тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?; витрати за проведення експертизи покладено на відповідача - ОСОБА_2 , та в в`язку з призначенням експерти зупинено провадження у справі.

23.05.2022 судом отримано повідомлення Київського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо повернення матеріалів справи №357/5976/15-ц без проведення експертизи, у зв`язку із нездійсненням її оплати.

25.05.2022 судом поновлено провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Представник позивача за довіреністю у справі Шурова Марія Петрівна в судовому засіданні позов підтримала, 04.06.2021 подала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що згідно перевірки на сайті АСВП було встановлено, що виконавче провадження стосовно боржника ОСОБА_4 відкрито 30.08.2017 Білоцерківським МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ), ВП №54584620, яке перебуває на примусовому виконанні. 21.05.2019 ухвалою було замінено ПАТ «ВБР» на правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». З 12.07.2019 по 10.03.2021 на розрахунковий рахунок ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надійшло 39 289 грн. 39 коп. від Білоцерківського МВДВС ГТУЮ у Київській області, а саме надходили перерахунки коштів за виконавчим листом №357/5976/15-ц від 09.02.16 стягнуті з ОСОБА_1 .Також, в матеріалах справи знаходиться постанова ВП №53142550 від 07.04.2017 за виконавчим листом №357/5976/15-ц від 09.02.2016, в якій вказано, що виконавче провадження не здійснюється з ОСОБА_2 згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, па яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Відповідач - ОСОБА_4 та її представник, адвокат Бойко Ірина Юріївна, в судовому засіданні позов не визнали.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, 23.02.2021 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, крім того, зазначив, що при ухваленні рішення у справі покладається на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що позивачем надано копію договору поруки РХ02031.218951.001 від 22.01.2014, який начебто підписав він, однак, він не підписував договору поруки і не поручався за ОСОБА_4 , за виконання нею будь-яких зобов`язань. Навіть поверхневий огляд вказаного договору дає підстави стверджувати, що підпис, який мав би належати йому не являється його. Також, в наданій разом із заявою, про перегляд заочного рішення, збільшеній копії його паспорта, на якому присутній його підпис, який належить йому, суттєво відрізняється від підпису, який стоїть в договорі поруки.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Базик О.П., в судовому засіданні заперечив проти позову обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_2 не підписував договору поруки і не поручався за ОСОБА_4 , за виконання нею будь-яких зобов`язань, у зв`язку з чим, ним було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Також, 19.07.2022 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що він зобов`язаний пройти навчання в територіальній обороні з 18.07.2022 по 20.07.2022.

19.07.2022 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Базик О.П., відмовлено, оскільки заявником не надано відповідних доказів на підтвердження викладених у клопотанні обставин. Крім того, враховуючи, що сторонами у справі були надані пояснення та викладена позиція стосовно позовних вимог, суд постановив провести подальший розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

Судом встановлено, що 22.01.2014 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та відповідачем - ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ІКСАSHSTG.218942.001 (Т. 1 а.с. 12-16, відповідно до якого Банк надав позичальнику на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 46 500,00 грн. з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 0,001 % річних та сплатою щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,00% щомісячно в період сплати, на строк до 21.07.2017.

Відповідно до п. 2.3 Кредитного договору моментом надання кредиту вважається день видачі готівки з каси банку або перерахування грошових коштів на відповідні рахунки визначені в заяві позичальника.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору період сплати кредиту, комісій та процентів: з 1-го по 10-е число кожного місяця. При несплаті кредиту, комісії та відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими.

Відповідно до п.п. 3.1.9, 3.1.11 Кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань передбачених умовами даного договору, банк на свій розсуд має право змінити умови договору-зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

Згідно з п.п. 4.2.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний, зокрема, здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та комісії, та виконувати всі свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Згідно п. 6.1 Кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення

Згідно п. 6.3 Кредитного договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день такої прострочки.

Також встановлено, що 22.01.2014 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № РХ029031.218951.001 (Т. 1 а.с. 17), згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій та штрафних санкцій визначених кредитним договором №ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014. Згідно п. 6 Договору поруки у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники. Згоду на укладення ОСОБА_2 даного договору поруки надала його дружина ОСОБА_5 , що підтверджується копією її заяви (Т. 1 а.с. 18).

Встановлено, що 22.01.2014 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №РХ029031.218945.001 (Т. 1 а.с. 19), згідно якого ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій та штрафних санкцій визначених кредитним договором №ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014. Згідно п. 6 Договору поруки у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники. На момент укладення даного договору поруки ОСОБА_3 не перебував у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією його заяви (Т. 1 а.с. 20).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» виконало свої зобов`язання за кредитним договором №ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014 та виплатило ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 45000,00 грн., за вирахуванням комісії на підставі п. 1.2 Кредитного договору, що підтверджується копією заяви на видачу готівки №341821 від 22.01.2014 (Т. 1 а.с. 31).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Отже, встановлено, що кредитний договір № ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_4 підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому, саме з 22.01.2014 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що визнається відповідачем ОСОБА_4 та відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України дана обставина не потребує доказування.

06.02.2018 між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги № 103 (Т. 2 а.с. 64-65), за умовами якого відбулося відступлення до заявника права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014, боржником за яким є ОСОБА_4 , за договором поруки №РХ029031.218945.001 від 22.01.2014, поручителем за яким є ОСОБА_3 , за договором поруки №РХ029031.218951.001 від 22.01.2014, поручителем за яким є ОСОБА_2 . Згідно п. 2.1 Договору №103 про відступлення (купівлі-продажу ) прав вимог від 06.02.2018 за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимог Банку до позичальників, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники,включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору.Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та порядку, визначених договором (п. 2 договору). ТОВ «Фінансова компанія «Довіра за Гарантія» сплачено па користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» 1664000 гривень за платіжним дорученням № 2581040 від 01.02.2018, що підтверджується матеріалами справи (Т. 2 а.с. 52).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право грошової вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги №103 від 06.02.2018 до відповідачів.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів.

На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що відповідач з умовами договору була ознайомлена, підписала кредитний договір №ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014, однак умови договору порушила, що не заперечується ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором №ІКСАSHSTG.218942.001 від 22.01.2014 (Т. 1 а.с. 4-11) вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 12.02.2015 становить 63 615,73 грн., яка складається з: поточної заборгованості по тілу кредиту 29 648,65 грн., простроченої заборгованості по тілу кредиту 11 627,72 грн., простроченої заборгованості по відсоткам 1 431,80 грн., заборгованості по комісії - 12 555 грн., пені 8 322,55 грн.

Водночас, згідно із заявою про зменшення позовних вимог, ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість вже у розмірі 24326,42 грн., що є залишком боргу по виконавчому провадженню №54584620 щодо примусового виконання виконавчого листа №357/5976/15-ц, на підставі листа Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №51913 від 03.06.2021 (Т. 2 а.с. 59, 82), однак, визначити складові даного боргу не вбачається за можливе.

Так, заборгованість по тілу кредиту в сумі 41 276,37 грн. (тіло кредиту 29 648,65 грн. та прострочене тіло кредиту 11 627,72 грн.), відповідачем - ОСОБА_4 не оскаржується, є обґрунтованою та доведеною.

Щодо заборгованості по відсотках та пені, слід зазначити наступне.

З розрахунку заборгованості (а.с. 4-11), вбачається, що станом на 12.02.2015 наявна заборгованість по відсоткам у розмірі 1 431,80 грн. та заборгованість по пені в розмірі 8 322,55 грн., які нараховані за період 22.01.2014 по 12.02.2015.

Однак, суд критично оцінює таке нарахування заборгованості по відсоткам та пені, виходячи з наступного.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок, що кредитор не може нараховувати проценти за кредитним договором після закінчення строку кредитування (після закінчення вказаної у кредитному договорі дати повного погашення кредиту) або у разі пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту у порядку, передбаченому положеннями статті 1050 Цивільного кодексу, був зазначений також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 03.07.2019 у справі №1519/2-3165/11 та від 10.04.2019 у справі № 461/10610/13-ц.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, зокрема, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України); пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Таким чином, неустойка (штраф або пеня) є санкцією за порушення боржником грошового зобов`язання і є видом матеріальної відповідальності.

За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 3.1.9, 3.1.11 Кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань передбачених умовами даного договору, банк на свій розсуд має право змінити умови договору-зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

У зв`язку з порушенням позичальником виконання зобов`язання за кредитним договором позивач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та наведених умов кредитного договору використав право вимагати дострокового стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись 09.02.2015 до відповідача з вимогою про дострокове повернення заборгованості в розмірі 63168,64 грн. за кредитним договором до 08.03.2015 (Т. 1 а.с. 21, 22-24).

Отже, направлення вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить, що кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд, згідно вимог частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, відповідно до п. 3.1.9, 3.1.11 Кредитного договору, на 09.02.2015.

Тому, нарахування позивачем відсотків та пені за період за період 10.02.2015 по 12.02.2015 після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення в загальному розмірі 344,08 грн., не грунтується на нормах матеріального права, а нараховані відсотки саме з 22.01.2014 по 09.02.2015 в розмірі 1378,80 грн. та пеня в розмірі 8031,470 грн., є обґрунтованими.

Щодо заборгованості по комісії в розмірі 12 555,00 грн., суд зазначає наступне.

Умовами кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,00% щомісячно в період сплати, на строк до 21.07.2017.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.10.2019 по справі №740/4328/14.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16.

Крім того, аналізуючи норми ст. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання.

Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення заборгованості по комісії в сумі 12 555,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 50686,64 грн., яка складається з тіла кредиту в розмірі 41.276,37 грн., пені в розмірі 8031,47 грн. та відсотків в розмірі 1378,80 грн.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх письмових поясненнях зазначила, що у зв`язку з тим, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 06.07.2015 з неї та відповідачів солідарно було стягнуто заборгованість в сумі 63 615,73 грн., щодо виконання даного рішення суду було відкрито виконавче провадження та з неї на користь правонаступника позивача - ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» було здійснено відрахування, а саме: за 2019 рік стягнуто 18 254,93 грн; за 2020 рік 24 130,17 грн.; за січень 2021 року 1557,27 грн., всього: 43 942,37 грн.. Тобто, все тіло кредиту було погашено, ще й з переплатою в розмірі 2 666 грн., а тому вимога в частині стягнення тіла кредиту не підлягає задоволенню.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_4 на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2015, зокрема, на підставі примусового виконання виконавчого листа №357/5976/15-ц, було сплачено борг в розмірі 43942,37 грн., що підтверджується платіжними дорученнями та звітами про відрахування та виплату (Т. 1 а.с. 203-246, 249-250, 255, 256).

Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 сплатила 43942,37 грн. від загальної суми боргу 50686,64 грн., то залишок боргу, який і підлягає до стягнення, становить 6744,27 грн.

Щодо солідарного обов`язку відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо. Кредитор який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний в повному обсязі.Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Відповідно до п. 2.2 Кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат виступає: договір поруки №РХ029031.218951.001 від 22.01.2014 та № РХ029031.218945.001 від 22.01.2014.

Як встановлено вище в рішенні 22.01.2014 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № РХ029031.218951.001 та між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №РХ029031.218945.001, згідно яких у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники.

Відповідач - ОСОБА_2 , заперечуючи позовні вимоги, зазначив, що він не підписував договір поруки і не поручався за ОСОБА_4 , за виконання нею будь-яких зобов`язань, а відповідач - ОСОБА_3 при ухваленні рішення у справі покладався на розсуд суду та не заперечував укладення між ним і банком договору поруки.

19.08.2021 за клопотанням ОСОБА_2 судом було призначено судову почеркознавчу експертизу,з метою вирішення питання правомірності укладення договору поруки РХ02031.218951.001 від 22.01.2014, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_2 , та об`єктивного, повного, всебічного з`ясування обставин справи, однак, 23.05.2022 судом було отримано повідомлення від Київського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо повернення матеріалів справи без проведення експертизи, у зв`язку із нездійсненням її оплати ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи (Т. 2 а.с.146) та матеріалами справи-замінника, що розцінюється судом як ухилення від проведення експертизи (ст. 109 ЦПК України).

Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість ОСОБА_2 взяти участь у проведенні судової експертизи, суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням викладених обставин, а саме: ухилення ОСОБА_2 від участі у призначеній експертизі, не надання до суду доказів існування об`єктивних перешкод в участі у призначеній судом експертизі, відсутність при розгляді даної цивільної справи повноважень суду на примусове залучення відповідача до участі в експертизі, суд, не визнає факт, для з`ясування якого була призначена експертиза, а саме, що ОСОБА_2 не укладав ( не підписував) договір поруки з ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку».

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та стягує солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6744,27 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи вимоги Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, з відповідачів солідарно на користь держави стягуються судові витрати у розмірі 58,79 грн.

Керуючисьст. 11, 207, 512, 514, 526, 541, 543, 549, 599, 610, 611, 612, 625, 627-629, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. 4, 12, 76 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (, місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського,8) до ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 / місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6744,27 грн. ( шість тисяч сімсот сорок чотири гривні 27 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 58,79 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 58,79 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 58,79 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.07.2022, з урахуванням ч.3 ст. 124, ч.6 ст. 259 ЦПК України.

СуддяО. В. Бондаренко