ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/297/22

Головуючий у першій інстанції Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/670/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 60 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України, без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що предметом розгляду є відшкодування моральної шкоди, на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, завданої протиправними діями управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, правонаступником якого є Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, і надмірно тривалим (більше 10 років) строком судового і виконавчого проваджень справи № 2-а/2515/52/2012 (2-а-52/12). При цьому, 25 вересня 2017 року Державна казначейська служба України виплатила позивачу 4 202 грн на виконання судового рішення і виконавчого листа № 2-а/2515/52/2012, проте з 10 листопада 2017 року (протягом 4 років і 1 місяця) незаконно і протиправно відмовляється виплатити позивачу нараховану компенсацію у сумі 278,71 грн за порушення строку виконання судового рішення. Позивач зазначає, що через протиправні дії відповідачів у 2019-2020 роках стан його здоров`я значно погіршився. Посилаючись на психологічні хвилювання, приниження честі і гідності, емоційне спустошення, що сприяло тривалому протягом 10 років накопиченню негативних емоційних переживань, позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 60 000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував висновки, викладені Європейським судом з прав людини у справах Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, «Недайборщ проти Російської Федерації» від 1 липня 2010 року, а також практику Верховного Суду за змістом якої при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом, право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Указує на те, що судом не з`ясовано і не вказано причини неврахування тривалого (понад 10 років) порушення законних прав і інтересів позивача, не розглянуто і не вказано важливі і доречні докази про характер і ступінь вини сторони відповідача.

Наголошує на тому, що висновок суду про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Казначейства та розладами здоров`я суперечить правовим висновкам Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, обставинам, встановленим у тотожних справах, письмовим доказам долученим до справи. Суд не врахував, що погіршення стану здоров`я, тривале лікування і відновлення, висновок МСЕК від 01 грудня 2020 року, статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи є беззаперечними доказами на підтвердження заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди.

Звертає увагу на те, що є неправильним висновок суду про те, що вимогами позову є стягнення моральної шкоди за неперерахування компенсації за несвоєчасне невиконання рішення суду, і не звернуто увагу на вимоги і обставини, які заявлені до іншого відповідача Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник Державної казначейської служби України Мулач Я.В., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Доводи відзиву зводяться до того, що 25 вересня 2017 року Державна казначейська служба України виконала рішення № 2-а-52/12 щодо стягнення на користь ОСОБА_1 4 202 грн, тому доводи сторони позивача про тривале невиконання судового рішення (понад 10 років) є хибним. Представник указує на те, що Казначейством здійснюються усі можливі заходи для виконання рішення про нарахування та виплату компенсації по справі № 2-а-52/12. При цьому, розміри невиплаченої компенсації у сумі 278,81 грн та заявленої моральної шкоди в сумі 60 000 грн не є співмірними, а сам факт протиправної поведінки, на який вказує позивач, не свідчить про завдання моральної шкоди.

14 червня 2022 року позивач звернувся до апеляційного суду з клопотанням про зловживання представником Державної казначейської служби України процесуальними правами, в якому просив визнати, що відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України містить завідомо неправдиві відомості, має ознаки зловживання процесуальними правами та такими, що суперечать нормам статей 3, 8, 9, 55, 129-1 Конституції, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», судовій практиці Європейського суду з прав людини, завданням цивільного судочинства і вжити до представника Державної казначейської служби України заходи судового контролю для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Клопотання мотивовано тим, що представник Державної казначейської служби України у відзиві на апеляційну скаргу на аркуші 2 абзац 3 визнає, що на виконання судового рішення від 17 січня 2012 року по справі № 2-а-52/12 виплачено компенсацію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в сумі 4 202 грн, а в абзаці 10 визнає, що 30 листопада 2017 року Казначейством нараховано, але не виплачено компенсацію за порушення встановленого строку виплат. Таким чином, відповідач визнає, що протягом 2012-2022 років (більше 10 років) відновлення порушеного права не відбувалося. Представник Казначейства на аркуші 3 відзиву на апеляційну скаргу порушує принцип юридичної визначеності і спотворює рішення Верховного Суду щодо строків виплати компенсації, а на аркушах 2 і 4 неправомірно вказує на суму компенсації, як обставину для відмови у задоволенні позовних вимог і апеляційної скарги.

На думку позивача, указані дії є виявом неповаги до суду й інших учасників процесу, а отже подання такої заяви (відзиву) є зловживання процесуальним правом, невиконанням обов`язку керуватися завданням цивільного судочинства, з наслідками до яких вони можуть призвести, перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ, необґрунтованому перевантаженні роботи суду.

Перевіривши матеріали справи та доводи клопотання позивача, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

З огляду на наведені положення цивільно-процесуального законодавства, які визначають зміст процесуальних зловживань сторони по справі, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи позивача, викладені у клопотанні про визнання відзиву на апеляційну скаргу процесуальним зловживанням, не знайшли свого підтвердження. Подання Державною казначейською службою України відзиву на апеляційну скаргу є диспозитивним правом учасника справи, що передбачено діючим законодавством. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

З метою повноти встановлення таких обставин кожна із сторін справи наводить суду свої доводи і міркування щодо предмета спору з посиланням на відповідні докази. За доводами клопотання, ОСОБА_1 не погоджується з викладенням певних обставин даної справи та відповідною правовою позицією щодо предмету спору відповідачем, проте така незгода не свідчить про недобросовісне користування ним процесуальними правами. Отже, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання відзиву на апеляційну скаргу, поданого Державною казначейською службою України, таким, що містить завідомо неправдиві відомості, та має ознаки зловживання процесуальними правами, слід відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, що були понесені ним, та не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.

Районний суд зазначив те, що рішення Державної казначейської служби України про виплату позивачеві компенсації за його несвоєчасне виконання судового рішення є лише додатковим механізмом гарантування виконання судового рішення та носить компенсаційний характер. Суд констатував, що за наведених заявником обставин та наявних доказів достатньою справедливою сатисфакцією для позивача в конкретному випадку буде визнання його порушеного права і потреби в наданні будь-якої грошової компенсації не вбачається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2012 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради про визнання дій протиправними, стягнення компенсації задоволено.

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо нарахування не в повному обсязі та не виплаті ОСОБА_1 за 2011 рік щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної ради у м. Чернігові ради провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2011 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 4 мінімальних заробітних плат (а.с. 12-13).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 лютого 2015 року змінено спосіб і порядок виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2012 року по адміністративній справі № 2-а/2515/52/12 в частині зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2011 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 4 мінімальних заробітних плат на стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої суми грошової допомоги в розмірі 4 202 грн (а.с. 16-17).

10 квітня 2015 року виконавчий лист передано до Державної казначейської служби, а 25 вересня 2017 року позивачеві перераховано кошти на виконання судового рішення.

30 листопада 2017 року Державною казначейською службою прийнято рішення №143 про виплату ОСОБА_1 за порушення строку перерахування коштів при виконанні виконавчого листа у справі № 2-а-52/12 компенсації в розмірі 278,71 грн за рахунок коштів, що передбачені за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів (а.с. 20).

У листі від 01 грудня 2017 року за вих. № 5-13/7478-20142 Державна казначейська служба України Державна казначейська служба України повідомила ОСОБА_1 , що Казначейством нараховано компенсацію за порушення строку перерахування коштів відповідно до виконавчого листа, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова 17 січня 2012 року по справі № 2-а-52/12 у сумі 278,71 грн, що виплачується за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державною». Погашення заборгованості за нарахованою компенсацією підлягає виконанню у третю чергу. Повідомлено, що компенсація за прострочення виконання рішення суду розраховується з дати спливу трьох місяців терміну для перерахування коштів (10 липня 2015 року) до дати виплати заборгованості за рішенням суду (25 вересня 2017 року). Питання щодо перерахунку коштів на користь ОСОБА_1 відповідно до Рішення про виплату компенсації розглядається Казначейством після погашення заборгованості за рахунок Програми по першій та другій черзі, відповідно до черговості надходжень документів (а.с. 18-19).

У листі Державна казначейська служба України від 24 грудня 2020 року за вих. № 5-11/23839 повідомила ОСОБА_1 , що виконання рішень про виплату компенсації за Програмою можливо здійснити тільки після погашення заборгованості по першій та другій черзі (а.с. 24-25).

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Несвоєчасним перерахуванням коштів у розумінні даної статті, є перерахування коштів, що здійснюється в строки понад три місяці з дня надходження до Казначейства необхідних для цього документів та відомостей.

Тобто, законодавством чітко визначений обов`язок Казначейства нараховувати і виплачувати стягувачу компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми в разі неперерахування протягом трьох місяців коштів за рішенням суду.

Вимога ефективності судового захисту співставляється з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми та обставини справи, дійшов правильного висновку, що Державна казначейська служба України є суб`єктом, що відноситься до заподіювача шкоди, а характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Безумовно неперерахування Державною казначейською службою України відповідної компенсації свідчить про завдання позивачу негативних емоцій.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Аналогічні висновки, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Як свідчать матеріали справи, рішення у справі №2-а-52/12 виконано, а 30 листопада 2017 року Державною казначейською службою України прийнято рішення про виплату позивачеві компенсацію в розмірі 278,71 грн за його несвоєчасне виконання.

На підтвердження завданої моральної шкоди позивач надав довідки неврологічного відділення Чернігівської міської лікарні № 4 про лікування з 29 травня 2017 року по 07 червня 2017 року (а.с. 45), з 22 жовтня 2018 року по 03 листопада 2018 року (а.с. 45), 27 травня 2019 року по 10 червня 2019 року (а.с. 46); довідки КНП «Чернігівський ОЦРЗОН» ЧОР про лікування з 17 лютого 2020 року по 02 березня 2020 року (а.с. 47), з 11 вересня 2020 року по 25 вересня 2020 року (а.с. 47), довідку до акту МСЕК № 874512 про встановлення з 01 грудня 2020 року другої групи інвалідності безтерміново, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків служби при випробуванні ядерної зброї (а.с. 48); довідку Обласної медико-соціальної експертної комісії № 1 від 01 грудня 2020 року про втрату позивачем 60% професійної працездатності (а.с. 49).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити наявність причино-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Державної казначейської служби України та розладом здоров`я позивача, в тому числі і до динаміки його погіршення.

Крім того, даними ЄДРСР, наявними у відкритому доступі, на протязі 2019-2022 років ОСОБА_1 неодноразово звертався з аналогічними позовами про відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиконанням або тривалим виконанням судових рішень, відповідачами в яких визначав державні органи, в тому числі Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради та Державну казначейську службу України. Враховуючи однотипність поданих ним позовів, наявні підстави для висновку про їх шаблонність. Отже, позивач обізнаний та підготовлений до судових процедур і часу щодо відновлення порушених прав, що виключає можливість стверджувати про наявність у ОСОБА_1 негативних переживань та стану постійної психоемоційної напруги.

Наведене вище обумовлено тим, що будь-яка особа за своїми індивідуальними психологічними властивостями внаслідок неодноразового повторення однотипних дій у подібних ситуаціях набуває певні звички виконання таких дій та підвищує емоційний бар`єр вразливості, підвищує поріг чутливості до однотипних порушень. Отже, з урахуванням численності судових рішень про стягнення на користь ОСОБА_1 саме моральної школи за тривале невиконання судових рішень, вбачаються підстави стверджувати, що такі звернення для позивача набули характеру звичних справ, що суттєво мінімізує рівень його душевних страждань. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в кожному конкретному випадку звернення з позовом про відшкодування моральної шкоди її слід доводити належними і допустимими доказами заявленого розміру моральної шкоди, оскільки не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження. Доказів фактичного погіршення стану здоров`я та/або порушення нормальних життєвих зв`язків позивачем ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.

За даними ЄДРСР, наявними у відкритому доступі, судовими рішеннями у період 2019-2021 років з державного бюджету на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди за однотипними та аналогічними з даним позовами було стягнуто: 50 000 грн (справа № 750/3659/19), 50 000 грн (справа № 750/3857,21), 25 000 грн (справа № 750/5476/21), 12 000 грн (справа № 750/2886/19), 7 000 грн (справа № 750/6845/21), 30 000 грн (справа № 751/4274/17), 1 000 грн (справа № 751/3666/21), 1 000 грн (справа № 751/4256/19).

Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц наголосив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На переконання колегії суддів, неодноразові звернення ОСОБА_1 протягом кількох років з однотипними позовами про відшкодування моральної шкоди та наявність чисельних судових рішень про часткове задоволення таких вимог може привести саме до безпідставного збагачення позивача, що суперечить наведеній вище правовій позиції Верховного Суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував висновки, викладені Європейським Судом з прав людини у справах Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, «Недайборщ проти Російської Федерації» від 1 липня 2010 року, а також практику Верховного Суду, за якою у разі наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом, а право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства, є безпідставними, з огляду на таке.

Суд першої інстанції у рішенні констатував наявність порушеного права позивача, тобто дотримався наведеної вище судової практики, проте з огляду на відсутність у справі належних доказів щодо підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог, у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди в заявленому розмірі відмовив у зв`язку з недоведеністю, указавши, що достатньо справедливою сатисфакцією для позивача в цьому конкретному випадку (тобто у межах розгляду даного позову) буде визнання його порушеного права без стягнення грошової компенсації. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права або порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко