Єдиний унікальний номер 234/3669/21
Номер провадження 22-ц/804/588/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу № 234/3669/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 грудня 2021 року (суддя першої інстанції Романенко К.С.), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 30 грудня 2014 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач власним підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 28 лютого 2021 року має заборгованість в загальній сумі 12 956 грн. 59 коп., з яких: 10 862 грн. 96 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т. ч. 10862 грн. 96 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 093 грн. 63 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Вказану заборгованість та сплачений судовий збір у сумі 2 270 грн. 00 коп. АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, зазначає про ухвалення необґрунтованого і незаконного рішення, просить суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підписуючи заяву від 30 грудня 2014 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості відповідач висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Позивачем надані належні та допустимі докази по справі, зокрема розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до умов Кредитного договору, які відповідачем не спростовані. До позовної заяви позивач додав саме ті умови і Правила надання банківських послуг, Тарифи, які діяли на момент укладення договору та з якими було ознайомлено відповідача. На думку скаржника, саме на відповідача покладено обов`язок доведення, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами, Тарифами банку під час укладення кредитного договору.

Також позивач звертає увагу, що не погоджуючись з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, суд в рішенні мав надати свій розрахунок, чого зроблено не було, чим на переконання скаржника, суд ухилився від виконання своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 30 грудня 2014 року відповідачка ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 15).

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Пам`яткою клієнта і Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Факт підписання вказаної Анкети-заяви відповідачкою не спростований належними та допустимими доказами.

До Анкети-заяви банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract» та «Універсальна Gold» (а.с. 16) та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Згідно з довідкою позивача між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 зі строком дії з 30 грудня 2014 року по вересень 2016 року; № НОМЕР_2 зі строком дії з 11 жовтня 2015 року по жовтень 2019 року, № НОМЕР_2 зі строком дії з 11 жовтня 2015 року по жовтень 2019 року, № 798249 зі строком дії з 19 червня 2019 року по липень 2022 року (а.с. 13).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачка порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала, у зв`язку з чим станом на 28 лютого 2021 року має заборгованість перед Банком в загальній сумі 12 956 грн. 59 коп., яка складається з наступного: 10 862 грн. 96 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 2 093 грн. 63 коп. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 6-12).

Судом установлено, що у заяві позичальника від 30 грудня 2014 року процентна ставка не зазначена. Заява підписана ОСОБА_1 не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та її визначеного розміру.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказані обставини. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, немає. При цьому, судом першої інстанції врахована позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір від 30 грудня 2014 року у вигляді Анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить умов кредитування, строку повернення кредиту (користування ним). Зважаючи на те, що за період з 30 грудня 2014 року по 13 лютого 2021 року ОСОБА_1 здійснила операції з поповнення коштів на свій картковий рахунок в загальному розмірі 27 627 грн. 57 коп., що значно перевищує загальну суму знятих коштів у розмірі 19 804 грн. 77 коп. підстави для стягнення заявлених позивачем сум заборгованості по тілу кредиту відсутні.

Висновки суду першої інстанції в цілому відповідають встановленим обставинам та вимогам матеріального права.

В частинах 1 та 2 ст. 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 30 грудня 2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складову його повної вартості, зокрема суму прострочених процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 30 грудня 2014 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Універсальна Contract», «Універсальна Gold»., які додані позивачем до позовної заяви

Кожний вид пільгової картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.

Наведені Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані. Анкета-заява, підписана позичальником, не містить відомостей про тип кредитної картки, отриманої ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання нею грошових коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитом, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

У постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливість використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За наведених обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставне нарахування банком процентів за користування кредитом, пені та штрафів і на погашення яких банком утримувались кошти із внесених позичальником коштів, оскільки відсутній письмовий договір про розмір процентів та умови про стягнення пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

При цьому судом першої інстанції вірно застосовано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в цій частині відповідачкою на розгляд суду був наданий власний розрахунок, з якого вбачається, що нею сплачено за період з 30 грудня 2014 року по 13 лютого 2021 року 27 627 грн. 57 коп., в той час як, на думку відповідача, отримана сума становить 19 804 грн. 77 коп.

Перевіряючи висновку суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд дослідив надану позивачем виписку про руху коштів за кредитним договором № б/н, укладеного з ОСОБА_1 (а.с. 58 - 63). Із вказаного первинного документу вбачається, що позичальник - ОСОБА_1 загалом отримала кредитні кошти у сумі 19 662 грн. 76 коп., в той час як у погашення кредиту на рахунок нею внесена сума у розмірі 27 384 грн. 07 коп.

Власного розрахунку отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів, та коштів сплачених у погашення кредиту позивач суду першої інстанції не надав. Не надав він такого розрахунку і суду апеляційної інстанції.

Із наведеного вбачається, що відповідачем у погашення кредиту внесені кошти, що значно перевищують отриману нею суму, з огляду на що заборгованість за тілом кредиту відсутня.

Крім того, слід зауважити, що судом першої інстанції правильно враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 в частині вирішення вимог щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом. Що стосується вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, то висновки Великої Палати Верховного Суду не підлягають врахуванню у цій справі, оскільки обставини щодо повернення позичальником грошових коштів у рахунок погашення заборгованості у цих справах не тотожні.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, яким правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 89 ЦПК України).

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

При цьому суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська