Справа № 346/1722/20
Провадження № 22-ц/4808/671/22
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О.П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Калинюком О.П. 3 березня 2022 року в м. Коломиї, повний текст якого виготовлено 14 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності припиненим,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності припиненим.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 . В цьому ж будинку також знаходяться квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

До приміщень спільного користування та, відповідно, спільного майна співвласників даного будинку відноситься горище, що знаходиться над усіма квартирами.

У 2007-2010 роках горищний простір над квартирою АДРЕСА_2 було реконструйовано під житлові кімнати і відокремлено від простору, що знаходиться над іншими квартирами. З даного приводу у позивача з ОСОБА_1 виник спір, в результаті чого останній звертався до Коломийського міськрайонного суду.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010 позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 134,7 кв.м., житловою площею 68,4 кв.м. в даному будинку. Дане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Вважає, що фактично ОСОБА_1 виділив в натурі частку горища та отримав її у приватну власність. Згідно копії технічного паспорту даної квартири відокремлена частка горища зазначена як мансардний поверх.

Таким чином, на його думку, відповідно до вимог ст.ст. 364, 370 ЦК України право власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку горища припиняється.

Однак оскільки в рішенні Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010 не вказано про припиненя права власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку горища, а тільки визнано право власності на реконструйовану ним квартиру, він з формальних підстав вважається співвласником нерозподіленої частки. У зв`язку з цим порушується право власності позивача на горище та виникають відповідні правові наслідки стосовно необхідності його згоди на розпорядження цим майном, що суперечить нормам ЦК України, вимогам розумності та справедливості цивільного права.

З огляду на викладене просить визнати право спільної власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку горища будинку АДРЕСА_4 припиненим.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.03.2022 року позов задовлено. Вирішено вважати припиненим право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку (55%) горищного простору будинку АДРЕСА_4 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На його думку, висновок суду першої інстанції про те, що він шляхом здійснення реконструкції своєї квартири збільшив її площу та здійснив виділ в натурі частки горища, не відповідає обставинам справи, оскільки жодного поділу та/або виділу часток у спільному майні не було.

Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, який не передбачений законом.

Зазначає, що ОСОБА_2 робив спроби вплинути на інших співвласників будинку для вирішення в судовому порядку питання розподілу спільного майна, в тому числі горища.

Так, 03.05.2017 року Коломийський міськрайонний суд розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та інших співвласників про виділ частки в горищі. При цьму позивач посилався на те, що горище не відноситься до неподільного майна багатоквартирного будинку, оскільки 45% його виділено ОСОБА_1 , таким чином дане горище набуло ознак мансардного поверху. Однак, в справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновком якої встановлено, що на горищі будинку наявні димоходи, а для обслуговування домового каналу квартири АДРЕСА_3 необхідно пробити проріз зі своєї сторони та влаштувати металеві дверцята. Оскільки власники квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 не давали свою згоду на виділ позивачу в натурі ідеальної частки горища, а вчиненя таких дій без їх згоди порушить їх законні права та інтереси, суд відмовив в задоволенні даного позову, і за результатами розгляду його в апеляційному порядку таке рішення залишено без змін.

Таким чином не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що ОСОБА_1 як власнику квартири АДРЕСА_2 виділено 45% горищного простору на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010. В даній справі суд виходив з обраного способу захисту невизнаного права, який є відмінніим від способу захисту, пов`язаного з виділом майна.

При обранні такого способу захисту як виділ частки в спільному майні з її припиненям за відсутності згоди інших співвласників спір неможливо вирішити в судовому порядку.

Отже, визнання за ним права власності на реконструйовану квартиру не є способом захисту права шляхом виділу частки із спільної власності та її припинення і не має наслідком розподілу горищного простору, тому заявлені позивачем вимоги є безпідставними.

Також вважає, що суд першої інстанцій вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач в позові просив визнати право спільної власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку горища будинку припиненим, а суд вирішив вважати припиненим право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку 55% горищного простору будинку. При цьому будь-які докази на підтвердження визначення часток горищного простору даного будинку, їх виділу та належності сторонам відсутні. Визначення його частки в розмірі 45% горищного простору вважає незаконним.

Просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду від 03.03.2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд вірно взяв до уваги вимоги ст. 370 ЦК України, яка передбачає можливість встановлення часток у майні спільної сумісної власності рішення суду. А рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010, яке набрало законної сили, встановлено, що частка горища, належна до квартири ОСОБА_1 , становить 45%. Оскільки останній здійснив виділ в натурі 45% горища, то суд вірно зазначив, що він втратив право на нерозподілену частку у розмірі 55%. Формулювання позовної вимоги «визнати право спільної власності нерозподіленого горища будинку припиненим» та зазначеного судом «вважати припиненим право спільної сумісної власності на нерозподілену частку горищного простору будинку» вважає тотожним. Отже, в даному випадку суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не виходив за межі позовних вимог, відповідно, не обирав іншу правову підставу та не змінював предмет позову. Вважає, що дане рішення ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду сторони повторно не з`явилися.

Позивач подав клопотання про розгляд справи в його відсутності.

Представник відпвідача адвокат Чеботар В.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його відпусткою та перебування за межами області, не підкріплене належними доказами.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної ксарги, а також беручи до уваги можливість апелянта отримати правову допомогу іншого адвоката чи участь в судовому засіданні в режимі відеконференції, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на піставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААР №867304 від 18.02.1999 року (а.с. 7).

Згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 07.06.1994 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках (а.с. 8-9).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010 за ОСОБА_1 визнано право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 134,7 кв.м., житловою площею 68,4 кв.м. у вищевказаному будинку (а.с. 11-13). А 01.11.2010 року за ним зареєстровано право власності на вказане майно (а.с. 10).

Згідно копії Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_6 від 27.05.2010 року дана квартира розміщена на І поверсі з мансардними приміщеннями (в тому числі двома житловими кімнатами та ванною кімнатою), з`єднаними сходовою кліткою (а.с. 14-17).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.05.2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_1 , про виділення в натурі у власність ідеальної частки 19/100 горища по АДРЕСА_7 та припинення права спільної сумісної власності на нерозподілену частку горища, оскільки вланики квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 не надають свою згоду на такий виділ (а.с. 33-38).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до судового рішення від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010 ОСОБА_1 шляхом здійснення реконструкції своєї квартири, включення частки (45%) спільного горища в її площу, здійснив виділ в натурі вказаної частки горища. Враховуючи, що як співвласники всіх (трьох) квартир, так і суд вирішили вважати можливим такий виділ, то право спільної сумісної власності відповідача на частину горища, яка залишилася після вказаного виділу, припинилося на підставі ч. 1 ст. 370 ЦК України. А оскільки вказаним судовим рішенням не вирішено питання про припинення вказаного права, то останнє слід визнати припиненим.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється виключно за згодою усіх співвласників.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 року у справі про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. 370 ЦК України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Системний аналіз норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Такі ж висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №463/1397/14-ц (провадження №61-10365св19).

За загальним правилом визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Відповідно до частини третьої статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником в натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 04.03.2020 року у справі №489/3176/17 (провадження №61-1654 св 20) у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Близького за змістом висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №344/8200/14-ц (провадження №14-302цс19).

При цьому, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати, зокрема: чи дійсно є можливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством тощо.

Для того, щоб здійснити поділ нерухомого майна квартири будинку, які виділяються в ізольоване користування, повинні або можуть бути забезпечені таким інженерним устаткуванням: автономними системами електропостачання та слабких струмів, газопостачання, опалення, водопостачання, водовідведення.

Судом установлено, що сторони у справі є співвласниками житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_7 . Позивачу ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_8 в цьому будинку, третій особі ОСОБА_3 та членам його сім`ї квартира АДРЕСА_3 , а відповідачу ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_2 .

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі 346/3329/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_1 , про виділення в натурі у власність ідеальної частки горища та припинення права спільної сумісної власності на нерозподілену частку, ОСОБА_1 за згодою співвласників квартир будинку була відокремлена та реконструйована під кімнати частина горища будинку, на якій немає димоходу, вентиляційних каналів та загально-будинкових мереж, які були б призначені для забезпечення функціонування всіх квартир, і рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.09.2010 року на дане майно за ним визнано право власності.

В рішенні Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010 зазначено також, що за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 у вказаному будинку, оскільки власники квартир АДРЕСА_8 та АДРЕСА_3 надали свою згоду позивачу на реконструкцію ним горища над квартирою АДРЕСА_2 під житлові кімнати площею 66,8 кв.м. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 після реконструкції склала 134,8 кв. м., житлова площа - 68,4 кв.м. Цим же рішенням встановлено, що частка горища, належна до квартири АДРЕСА_2 , становить 45%, до квартири АДРЕСА_8 - 19%, до квартири АДРЕСА_3 - 36%. Дане рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалося і набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, як зазначено у вищевказаному рішенні суду згідно Звіту про проведення технічного огляду, та вбачається з наявної в матеріалах цієї справи копії Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_6 від 27.05.2010 року, дана квартира забезпечена інженерними комунікаціями, необхідними для життєдіяльності. Отже, є відокремленою та ізольованою від іншої частини будинку, в тому числі від нерозподіленої частини горища.

При цьому з матеріалів справи не вбачається, і це не заперечено позивачем при зверненні до суду з апеляційною скаргою, що у нього як власника квартири АДРЕСА_2 та власників інших квартир даного будинку є спільний вхід на горище, інженерно-технічні комунікації, призначені для використання власниками всіх трьох квартир.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2010 року у справі №2-2008/2010 ОСОБА_1 зі згоди інших співвласників фактично виділив частину горища, яка за розміром відповідає розміру його частки у праві власності, є законним та обґрунтованим. А подальші дії ОСОБА_1 щодо державної реєстрації такого права свідчать про те, що право його спільної власності на це майно припинилося та він набув право власності на виділене майно.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 02.05.2022 року у справі №482/1874/290 (провадження №61-13702св21).

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

А з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд правильно вважав за необхідне визнати припиненим право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на нерозподілену частку горищного простору будинку.

Що стосується доводів апелянта про те, що йому не визначалася частка горищного простору будинку, а суд першої інстанції при вирішенні спору вийшов за межі позовних вимог, зазначивши припинення його права спільної сумісної власності на 55% горища, то такі не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вищевказаних норм права частка майна, що є у спільній сумісній власності, відповідає розміру частки у праві власності і може встановлюватися рішенням суду.

Суд не бере до уваги і твердження апелянта про неправильно обраний позивачем спосіб захисту права, оскільки позов заявлено з підстав, передбачених статтями 370, 364 ЦК України (виділ майна) і, ґрунтуючись на цих нормах, суд задовольнив позов, а не на підставі положень статті 365 ЦК України, яка регулює припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників чи виділ частки в спільному майні з її припиненям за відсутності згоди інших співвласників.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції також не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 3 березня 2022 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 3 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 20 липня 2022 року