ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/3245/20

Головуючий у першій інстанції Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/525/22, № 22-ц/4823/526/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар:Патук А.А., Приліпко В.В.

Позивач: ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

Відповідач: ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 грудня 2021 року та на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, витребування 1/2 частини квартири (суддя Деркач О.Г.), ухвалене о 16 год. 01 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 28 грудня 2021 року, повний текст додаткового рішення складено 21 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якому просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 грудня 1995 року за договором купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спірну квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, за реєстровим №2022. Позивачка вважала, що оскільки договір було посвідчено 01 грудня 1995 року приватним нотаріусом, то і право власності на квартиру у неї виникло тоді ж, так як за законом, що діяв на той час не визначено терміну, протягом якого має відбутись державна реєстрація договору купівлі-продажу. Відповідач діючи недобросовісно отримав свідоцтво про право власності в порядку спадкування на зазначену вище квартиру та продав її, але судовими рішеннями зазначені свідоцтва та договір купівлі-продажу визнані недійсними. З метою захисту своїх прав та упередження протиправної поведінки відповідача, позивачка зверталась до поліції і в рамках кримінального провадження, органами досудового розслідування був витребуваний з Державного нотаріального архіву Чернігівської області спірний договір купівлі продажу, який на даний час не повернутий позивачці. Вказує, що неодноразово зверталась до різних органів щодо повернення договору, з метою подальшого отримання дублікату, але позитивного результату це не дало. Оскільки позивач втратила правовстановлюючий документ на зазначену спірну квартиру, позбавлена можливості отримати дублікат вказаного документа, а право власності оспорюється та не визнається рядом організацій, а тому існує спір про право, через що остання змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав як власника квартири. Вона вже зверталась до суду з позовними вимогами про визнання права власності на вказану квартиру, проте з інших підстав, про що їй було відмовлено.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, витребування 1/2 частини квартири відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 на спірну квартиру, в установленому порядку, не оспорено, договір купівлі-продажу спірної квартири від 01 грудня 1995 року, станом на час розгляду даної справи, є дійсний, його оригінал фактично є в наявності, тобто можливість отримання дублікату також не втрачена, і він може бути зареєстрований нею в Державному реєстрі речових прав і їх обтяжень і без визнання права власності позивачки в судовому порядку. Посилання позивача на копію довідки Державного нотаріального архіву Чернігівської області ГТУЮ у Чернігівській області МУЮ від 18.12.2018 № 7582/02-05, не заслуговують на увагу, оскільки остання не позбавлена права можливості повернення органом досудового розслідування вилученого оригіналу спірного договору у порядку, передбаченому положеннями КПК України. З приводу постанови приватного нотаріуса від 08.05.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, то з її змісту вбачається, що позивачка зверталася до відповідного нотаріуса саме з питання посвідчення відповідного договору, а не його державної реєстрації, і в подальшому її не оспорювала. При цьому суд звернув увагу, що у випадку порушення будь-якими особами її права, пов`язаного із спірною квартирою, нею може бути обраний відповідний спосіб захисту, передбачений законом. Щодо вимоги позивача про витребування у відповідача частини спірної квартири, то за відсутності у позивача на неї державної реєстрації права власності, вказана вимога, на думку суду, є передчасною.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року вирішено питання відшкодування судових витрат. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області виплатити ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн, які були внесені ОСОБА_1 , згідно квитанції № 41 від 08 лютого 2021 року в установі банку Чернігівське облуправління АТ «Ощадбанк» на депозитний рахунок Державної Казначейської служби України, м. Києв, р/р НОМЕР_1 , код банку отр.: 820172, призначення платежу: внесок на забезпечення судових витрат згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова 751/3245/20 НУ. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області повернути ОСОБА_1 невикористані грошові кошти в розмірі 14 000 грн, які були внесені ОСОБА_1 , згідно квитанції № 41 від 08 лютого 2021 року в установі банку Чернігівське облуправління АТ «Ощадбанк» на депозитний рахунок Державної Казначейської служби України, м. Києв, р/р НОМЕР_1 , код банку отр.: 820172, призначення платежу: внесок на забезпечення судових витрат згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова 751/3245/20 НУ.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стороною відповідача на виконання вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 та надано належні докази таких витрат, а тому зазначені кошти підлягають відшкодуванню за рахунок позивача. Стосовно відшкодування витрат відповідачу за проведення почеркознавчих екпертиз, то оскільки сторона відповідача була ініціатором клопотання на проведення відповідної експертизи, виходячи з принципу безсторонності та оскільки її результат не змінив висновків попередньо проведеної почеркознавчої експертизи в рамках відповідного кримінального провадження та не був використаний судом як доказ, так як питання, які були поставлені перед експертом не входять до предмету доказування за заявленими позовними вимогами, а також, відповідач та представник відповідача, на момент винесення ухвали про призначення експертизи, особисто були присутні в судовому засіданні, чітко усвідомлювали, що проведення експертизи здійснюється на оплатній основі, проте клопотали щодо її призначення, суд не вбачив підстав для відшкодування відповідачу витрат за проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 12 356 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить суд рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 грудня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, а також змінити додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021року в частині визначеного судом першої інстанції розміру суми судових витрат стягнутих з позивачки на користь відповідача. ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було допущено ряд процесуальних порушень, а саме позовні заяви ОСОБА_1 від 18.05.2020 року та від 21.06.2020року були підписані не позивачкою, але суд їх не залишив без розгляду, як про це просив у своїх заявах відповідач, а залишив без руху надавши строк для виправлення недоліків. В ході підготовчого засідання, що відбулось 16.11.2020 року було встановлено, що місцем проживання позивачки є АДРЕСА_3 до квартири по АДРЕСА_4 вона не має жодного відношення не проживає і не зареєстрована. Але суд в порушення вимог ст. 175 ЦПК України не залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду не дивлячись на те, що останньою не було зазначено місце її реєстрації чи фактичного прожавання. Крім того, судом першої інстанції не було розглянуто заяву відповідача про застосування строків позовної давності і відмовлено у задоволенні позовних вимог не у зв`язку з пропуском строків позовної давності, хоча підписана остання позовна заява від 25.11.2021 року позивачкою була подана до суду за межами строків позовної давності. Також ОСОБА_3 зазначає в апеляційній скарзі про те, що висновки за результатами почеркознавчої експертизи підтверджують вимоги відповідача щодо процесуальних порушень допущених судом першої інстанції при розгляді справи. Більш за те, саме висновки почеркознавчої експертизи щодо дійсності підписів сторін даного провадження на Договорі купівлі-продажу квартири від 1 грудня 1995 року і були покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення, а саме щодо дійсності даного договору. Таким чином висновок суду першої інстанції щодо не використання судом першої інстанції висновку почеркознавчої експертизи як доказу при ухваленні судового рішення є помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шмуневською Л.А. та зареєстрованому в реєстрі за №2202, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продали ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.10-13, 37-40 Том 1, оригінал знаходиться в конверті, який є додатком до матеріалів справи). За умовами даного договору, він підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Чернігівському МБТІ.

Разом з тим, із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6-9 Том 1) вбачається, що державна реєстрація спірної квартири позивачкою здійснена не була.

Таким чином, ОСОБА_1 не набула, у повному обсязі та в установленому порядку, право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року, у розумінні ст. 334 ЦК України.

Як вбачається з копії довідки Державного нотаріального архіву Чернігівської області ГТУЮ у Чернігівській області МУЮ від 18.12.2018 № 7582/02-05, ОСОБА_1 зверталася з заявою про видачу дубліката договору купівлі продажу від 01 грудня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шмуневською Л.А. та зареєстрованому в реєстрі за №2202, про що її було повідомлено, оскільки оригінал вказаного договору був вилучений начальником відділення СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області старшим лейтенантом поліції Матяш О.А., на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.02.2018 року. (а.с.32 Том 1)

З матеріалів справи також вбачається, що 08.05.2020 року до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. звернувся гр. ОСОБА_5 , який діяв від імені гр. ОСОБА_1 , з питань посвідчення договору купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом була винесена постанова від 08.05.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації у відповідних органах у встановленому законом порядку. (а.с. 79-80 Том 1)

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача не втрачена можливість у позасудовому порядку відновити свої права, а також не втрачена можливість оскардження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії із застосуванням належного способу захисту.

За приписами ст.264 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ( ст.257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Отже, доводи апеляційної скарги стосовно не застосування судом строку позовної давності є безпідставними з огляду на вище зазначене.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала адресу свого проживання АДРЕСА_5 , на поданій до суду позовній заяві був наявний підпис, що відповідало приписам ст. 175 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року зазначену позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з неповною сплатою судового збору та не зазначенням у позовній заяві ціни позову. В подальшому ОСОБА_1 було подано виправлену позовну заяву та доплачено судовий збір. Ухвалою суду від 24.06.2020 року було відкрито провадження у справі. ОСОБА_3 у заяві від 10.09.2020 року просив суд залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку з тим, що подана ОСОБА_1 позовна заява нею непідписана. Зазначене було з`ясоване представником відповідача після надання позивачкою в якості доказу висновку експерта від 04.12.2019 року за № 17-3/1577 , яку було проведено в рамках кримінального провадження. 25.11.2020 року ОСОБА_1 подана до суду заява про усунення недоліків поданої позовної заяви та подано нову позовну заяву.

За приписами ст. 2 Закону України ««Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, ОСОБА_1 мала право зазначити будь-яке фактичне місце проживання чи перебування на яке суд міг би направляти поштову кореспонденцію. Визначення підсудності в даному випадку не впливає на місце реєстрації позивача. Крім того, з`ясування обставин не підписання поданої позивачкою позовної заяви від 20.05.2020 року та 06.07.2020 року відбулось в ході проведення підготовчого судового засідання. Позивач не втратила свого інтересу до поданого позову, подала позовну заяву , яку особисто підписала, була присутня в судовому засіданні та підтримувала позовні вимоги.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції процесуальних порушень також не заслуговують на увагу.

На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 надавала суду висновок експерта від 04.12.2019 року за № 17-3/1577 , яку було проведено в рамках кримінального провадження. Відповідач оспорюючи даний доказ заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, за результатами якої було підтверджено висновки викладені у висновку експерта від 04.12.2019 року за № 17-3/1577. Також відповідачем ставилось під сумнів належність підпису вчиненого на позовних заявах саме позивачкою ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторона відповідача була ініціатором клопотання на проведення відповідної експертизи, виходячи з принципу безсторонності та оскільки її результат не змінив висновків попередньо проведеної почеркознавчої експертизи в рамках відповідного кримінального провадження та не був використаний судом як доказ. А тому суд не вбачив підстав для відшкодування витрат за проведення експертизи. Крім того, коло питань, які були поставлені перед експертом, пов`язаних з з`ясуванням особи, яка підисала позовну заяву входило до кола обставин, які заперечувались відповідачем і підлягали доведенню.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 грудня 2021 року та додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію додаткового рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 21.07.2022 року

Головуючий: Судді: