28.06.2022 Єдиний унікальний номер 205/7417/21
Провадження № 2/205/715/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 серпня 2017 року ОСОБА_1 приєдналася до Умов і правил надання банківських послуг в А-Банк з метою укладання кредитного договору №Б/Н та отримання кредитної картки на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в А-Банк. Відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, в частині своєчасного погашення заборгованості по кредиту та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у відповідача перед АТ «Акцент-Банк», станом на 13 серпня 2021 року, виникла заборгованість у розмірі 22 104,17 грн. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № Б/Н від 19 серпня 2017 року станом на 13 серпня 2021 року у розмірі 22 104,17 грн. , яка складається з: 14 247,42 грн. - заборгованість за кредитом, 7 856,75 грн. заборгованість по відсоткам, а також судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

27 жовтня 2021 року представником відповідача Потаповим К.О. було подано відзив на позовну заяву в якій зазначає, що заявлені вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню, посилаючись на ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ч. ч. 1, 2 ст. 1054, ст. 1055, ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України та зазначає, що кредитний договір між банком та фізичною особою має бути укладений у письмовій формі, підписаний сторонами правочину, повинен мати погоджені сторонами умови договору, зокрема щодо розміру отримуваного кредиту та процентів за користування кредитними коштами, строку користування кредитом, але всупереч наведеним вимогам такого правочину між відповідачем та позивачем не було укладено. Анкета-заява не містить жодної істотної умови, властивої кредитному договору: порядку та строків отримання кредитних коштів, порядку та строків їх повернення, відповідальності сторін, умов збільшення або зменшення процентної ставки за кредитом, тощо. Там не йдеться про бажання сторін укласти кредитний договір або бажання відповідача отримати кредит, а також не вказано про те, що відповідачу видана або буде видана банківська карта із кредитним лімітом та відсутній розмір такого кредитного ліміту. Тобто, позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем. Вказує, що посилання позивачем на Умови і правила надання банківських послуг в А-Банк не можуть прийматись до уваги, оскільки у них відсутній підпис відповідача. Також посилається на правові позиції Верховного Суду у постанові по справі №226/3556/15-ц від 13 червня 2018 року та у постанові по справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року. Зазначає, що вказана відповідачем заборгованість за кредитом у розмірі 14 247,42 грн. нічим не підтверджується, оскільки відсутні докази отримання відповідачем коштів у вказаному розмірі, а наданий розрахунок заборгованості є аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, що не був погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Стосовно узгодження процентної ставки зазначає, що доказів такого узгодження позивачем не надано, а розрахунок є неналежним та не дає змоги перевірити природу та правильність заявленої до стягнення суми у розмірі 22 104,17 грн. Крім того, посилається на необхідність застосування позовної давності до вимог, оскільки розрахунок містить період з 19 серпня 2017 року до 13 серпня 2021 року, а платежі, ретроспективно перебуваючи поза межами 22 серпня 2018 року, знаходяться поза межами строку позовної давності.

15 листопада 2021 року представником позивача ОСОБА_2 було надано заперечення на відзив, де зазначив, що відповідач підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Розрахунок заборгованості свідчить, що боржник користувався кредитом, а отже, і ознайомився з Умовами і правилами надання банківських послуг. Стосовно нарахування процентів зазначає, що відповідач отримала кредитну картку та скористалася кредитними коштами, тобто вона погодилась з умовами, що діяли на момент зняття коштів в розумінні ч. 2 ст. ст. 638, 642 ЦК України фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією, і повинна сплачувати процентну ставку. Стосовно строку позовної давності посилається на те, що останній платіж по кредиту позивач здійснила 06 серпня 2020 року у розмірі 600,00 грн., що перервало перебіг строку позовної давності в розумінні ст. 264 ЦК України.

08 грудня 2021 року представником відповідача Потаповим К.О. було подано свої заперечення на заперечення представника позивача, в яких він зазначив, що на підтвердження обставин укладення кредитного договору, необхідно надати саме кредитний договір у письмовій формі, який містить підписи сторін, всі інші посилання не підтверджують обставину укладення кредитного договору і не пов`язані з умовами такого договору. Долучені позивачем Умови і правила надання банківських послуг не можуть вважатись такими, що складають частину договірних домовленостей, оскільки не містять підпису відповідача і вона заперечує проти їх погодження. Вказані доводи узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №690/328/20-ц від 30 червня 2021 року. Посилання позивача на обов`язок зі сплати процентів є безпідставним з врахуванням недоведеності існування кредитного договору та його умов. Долучена позивачем до матеріалів справи фотографія не є належним доказом, оскільки неможливо встановити номер картки, строку її дії або будь-яку іншу інформацію стосовно картки. Стосовно наданих позивачем довідок за лімітами зазначає, що вони складені у довільній формі та не є первинними документами у розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Щодо виписки позивача зазначає, що з наданої інформації неможливо встановити дійсні номери відповідних карток, дані карткових рахунків через відсутність частини цифр. У довідці про ліміти за підписом ОСОБА_3 зазначено лише 3 картки, а картка з номером НОМЕР_1 взагалі відсутня, тобто, не видавалась, а у виписці відносно неї зазначена лише 1 операція збільшення кредитного ліміту до 15 000,00 грн. Стосовно карток/карткових рахунків НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у виписці відсутні будь-які відомості про встановлення кредитних лімітів, надання/отримання кредитних коштів та їх використання. По картковому рахунку НОМЕР_4 зазначена лише 1 операція від 19 серпня 2017 року щодо встановлення кредитного ліміту 2 000,00 грн. Відсутні відомості стосовно встановлення кредитного ліміту у розмірах 15 000,00 грн., 14 247,42 грн., та щодо використання кредитного ліміту у вказаних розмірах. Згідно довідки позивача за підписом ОСОБА_3 картка НОМЕР_5 має строк дії до березня 2021 року, проте навіть після закінчення строку її дії відповідачем нараховуються відсотки. Щодо пропуску позовної давності зазначив, що згідно виписки відповідача, єдиним картковим рахунком, на якому відбулось не лише встановлення кредитного ліміту, а й інші операції, є рахунок НОМЕР_4 , але у виписці відсутні операції за 06 серпня 2020 року в розмірі 600,00 грн. за вказаним рахунком, а в період з 01 травня 2018 року взагалі крім нарахування процентів не здійснювалось будь-яких операцій. За рахунком НОМЕР_1 було встановлено лише кредитний ліміт і відсутні будь-які інші операції. За рахунком НОМЕР_3 відсутні платежі за 06 серпня 2020 року, там взагалі не встановлювалось кредитних лімітів та кредитні кошти не отримувались. За рахунком НОМЕР_2 є єдиним рахунком, за яким 06 серпня 2020 року була операція з поповнення в розмірі 600,00 грн., але вказаний рахунок не є кредитним і по ньому не встановлювалось кредитних лімітів та кредитні кошти не надавались.

Представник позивача надав клопотання про розгляд справи разом із запереченнями від 15 листопада 2021 року, свою позицію виклав у позовній заяві і запереченнях, та просив задовольнити позовні вимоги, а також просив розглядати справу за відсутності представника.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, крім того, представник відповідача надавав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим судом було відкладено на іншу дату, однак про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав.

Суд з цього приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу, були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, письмові пояснення сторін, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 19 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Акцент-Банк» з метою отримання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви № б/н від 19 серпня 2017 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку (а. с. 7).

На підтвердження умов кредитування АТ «Акцент-Банк» надало суду копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у А-Банку (а. с. 7), витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», та Тарифи за користування кредитної карткою «Універсальна» (а. с. 7-12), розрахунок заборгованості (а. с. 5-6).

Разом з тим, за змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог не надано підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», довідки про умови кредитування, доказів того, що яка саме кредитна картка передбачена умовами Заяви та була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом тіло кредиту - це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо.

Так само, відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» затверджено стандартизовану форму паспорта споживчого кредиту, у якому відображено, що загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складається з тіла кредиту, відсотків, комісії та інших платежів.

Посилання у позовній заяві на заборгованості за кредитом у розмірі 14 247,42 грн. представником позивача не було обґрунтовано в запереченнях та наданих документах, чому саме у такому розмірі визначено тіло кредиту, і з чого тіло складається. Отже, виходячи з наданого позивачем розрахунку підтвердити заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 247,42 грн. не є можливим.

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві.

При цьому позивач не надав суду підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк».

Також суду було надано відомості про номер карткового рахунку, але не надано доказів отримання відповідачем перелічених у довідці та виписці пов`язаних із зазначеним рахунком карток, повідомлення їй пін-коду.

Крім того, позивачем було надано довідку, видану керівником направлення технологій стягнення проблемної заборгованості АТ «А-Банк» Шкапенко О.В. про відкриття ОСОБА_1 рахунку № НОМЕР_6 за договором від 19 серпня 2017 року, та видачу карток: №353414, видану 19 серпня 2017, зі строком дії до березня 2021 року, №756657, видану 05 серпня 2019 року зі строком дії до грудня 2024 року, №018392, видану 18 червня 2018 року зі строком дії до березня 2022 року (а. с. 45), довідку за лімітами, видану головою правління АТ «А-Банк» Кандауровим Ю.В. (а. с. 46), та виписку за період з 19 серпня 2017 року по 11 листопада 2021 року, де зазначено загальні дані стосовно руху коштів за вказаний період, а також загальні дані про: кредитний ліміт 14 247,42 грн., надходження 84 920,37 грн., витрати 108 438,54 грн., комісії 2 357,31 грн. (а. с. 47-49).

В той же час, за даними, які викладено у Анкеті-заяві не зафіксовано, яка саме банківська картка була видана ОСОБА_1 , строк її дії, який рахунок відкрито на ім`я позичальника, не зазначено кредитний ліміт. Із вказаної заяви вбачається, що пам`ятка клієнта, яка є невід`ємною частиною договору відповідачеві не видавалася. Зазначення а Анкеті-заяві дрібним шрифтом (що ускладнює прочитання) про те, що всі складові договору, у тому числі й пам`ятка клієнта, отримані клієнтом шляхом самостійної роздруківки, не може бути підтвердженням вручення відповідачеві цих документів та її отримання. Пам`ятка клієнта, її копія в матеріалах справи відсутні.

З виписки з рахунку неможливо чітко встановити розмір фактичної заборгованості по рахунку, оскільки вбачається, що до рахунку були прикріплені різні картки, які мали різне призначення, тобто, не були виключно кредитними.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Але надану позивачем виписку неможливо вважати належним та допустимим доказом, яка підтверджує суму фактично наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу саме кредитної картки.

Суд вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Також слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості також не містить даних про встановлення кредитного ліміту та його розмір.

Відповідно до вимог чинного законодавства договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (частина перша статті 634 Цивільного кодексу України).

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначив банк.

Підписом у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, відповідач погодився з умовами та правилами, однак з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, тому застосування умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа №700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року справа № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року справа № 364/594/17, від 24 травня 2018 року справа № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі №221/5089/16-ц, зазначено, що «у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна». ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позову».

Також відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі №755/16198/15-ц встановлено, що «суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Встановити ж наявність боргу на підставі не чіткої ксерокопії заяви та провести за нею обґрунтований розрахунок суми боргу неможливо, оскільки суди не мали належних та допустимих доказів для здійснення розрахунку. Отже, застосувавши при ухваленні судових рішень принцип диспозитивності та справедливості, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог. Безпідставними є доводи касаційної скарги, що факт отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» підтверджується підписанням відповідачем заяви позичальника, а її користування підтверджується випискою по картці, оскільки у цій заяві відсутні відомості про отримання відповідачем кредитної картки, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, на які посилається банк у касаційній скарзі. Оскільки у матеріалах справи відсутня виписка по рахунку, то не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що у цій виписці містяться відомості як про зняття коштів, так і про погашення кредиту».

Матеріали справи також не містять підтверджень, що саме з наявними в матеріалах справи Умовами та правилами ознайомився і погодилася відповідач, підписуючи Анкету-заяву.

Позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення саме кредитного договору, крім того банком не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру кредитного ліміту, не надано доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки та розміру наданого відповідачеві кредиту.

Разом з тим, АТ «А-Банк» у своїй позовній заяві посилається також на те, що надав відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46.80% на рік на суму заборгованості за кредитом.

Позивачем надано суперечливі докази, зокрема довідка за лімітами містить посилання на: встановлення 19.08.2017 ліміту у розмірі 2 000,00 грн., збільшення 21.09.2017 ліміту до 15 000,00 грн., встановлення 05.08.2019 ліміту в розмірі 0,00 грн., а потім зменшення 27.06.2020 ліміту до 14 247,42 грн. Згідно наданої Банком виписки по рахунку відповідача після установлення кредитного ліміту 05 серпня 2019 року на суму 0,00 грн. позивачем 27 червня 2020 року було здійснено зменшення кредитного ліміту до 14 247,42 грн. Такі дані суд не може взяти до уваги, оскільки з них слідує, що кредитний ліміт має взагалі від`ємне значення.

З наданих позивачем документів та розрахунку заборгованості не вбачається видавалася або ні відповідачу взагалі банківська картка і яка сума грошових коштів була отримана ним за вказаним кредитом. В позовній заяві банку та в інших його документах наданих до неї ніде не зазначений сам факт передачі банком грошових коштів та їх конкретна сума, а перевірити розмір нарахованих суми тіла кредиту та процентів, що вказані в розрахунках заборгованості, не є можливим.

Отже, в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, не зазначено, яку суму грошових коштів банк відповідачу взагалі видавав. Таким чином, позивач посилається на заборгованість невідомого походження.

В матеріалах справи наявна виписка, з якої неможливо однозначно чітко встановити відомості, на які посилається позивач, відсутнє зазначення конкретного рахунку, є посилання на незрозумілі картки та/або карткові рахунки з частковими номерами без чіткої вказівки їх призначення (дебетові чи кредитні).

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України).

Згідно із частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вказує, що у цивільному процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 207, 626, 628, 633, 634, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 12, 13, 49, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 280, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк», , місце знаходження: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.П. Терещенко