Справа № 710/17/22 Провадження № 2/710/153/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.07.2022 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Сивоконя С.С.,

за участі секретаря судового засідання - Глущенко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Шпола за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі їх законного представника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

06.01.2022 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Аргументи учасників справи:

Свій позов позивач мотивує тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідачка та її діти вселилися і були зареєстровані в будинку позивача за його згодою 20.08.2018, на прохання сина позивача ОСОБА_6 . Відповідачка з дітьми проживала в будинку позивача протягом 2 років, а в кінці серпня 2020 перевезла дітей на постійне місце проживання до своєї матері в м. Мелітополь. Відповідно діти були переведені до навчальних закладів Мелітопольської міської ради Запорізької області. 17.12.2020 року відповідачка ОСОБА_2 зібрала все належне їй рухоме майно в будинку та свої особисті речі і залишила будинок виїхавши також до м. Мелітополь та з того часу ані вона, ані діти не поверталися до будинку. 28.07.2021 ОСОБА_2 придбала на своє ім`я за договором купівлі - продажу №1364 посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Бєдновим О.А., квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . У відповідачів склалися сталі соціальні зв`язки саме в м. Мелітополі і вони не планують повертатися на постійне місце проживання до належного позивачу будинку, за місцем проживання у м. Шпола, відсутні більше року. Однак, залишаються зареєстрованими за місцем проживання позивача. Факт реєстрації відповідачів у будинку позивача створює йому перешкоди у користуванні житлом, зокрема в оформленні субсидії на оплату житлово - комунальних послуг. Тому позивач вимушений звернутися до суду.

Відповідачка подала відзив на позов в якому зазначила, що дійсно із своїм цивільним чоловіком проживала у будинковолодінні позивача з 2017 року по 17.12.2020 року, а зареєстрована була 20.08.2018 року по сьогоднішній час.

17.12.2020 року відповідачка із дітьми поїхала до м. Мелітополь до рідних погостювати. Після того, як дізналася про стан здоров`я свого дідуся, прийняла рішення тимчасово переїхати до м. Мелітополь. В подальшому її цивільний чоловік ОСОБА_6 також приїхав в м. Мелітополь. Коли відповідачка їхала до м. Мелітополь то не брала все свої рухоме майно та свої особисті речі, оскільки їхала лише погостювати на декілька днів, а коли їхав цивільний чоловік то взяв із собою необхідні речі для відповідачки та дітей, лише одяг. Діти були переведені до навчальних закладів м. Мелітополь. 28.07.2021 року, відповідачка придбала разом із цивільним чоловіком ОСОБА_6 квартиру, яку зареєструвала на своє ім`я. За весь період проживання відповідачки в м. Мелітополь, позивач не зв`язувався, хоча має необхідні контакти. Крім того зазначила, що малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання не є підставою втрати права користування житлом. У зв`язку з цим просила відмовити у задоволенні позову.

У суд позивач не з`явився, надав письмову заяву в якій підтримав позов та просив його задовольнити, справу просив розглянути без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 у суд не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Представник третьої особи до суду не з`явився.

Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 19.01.2022 року, відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 03.05.2022 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2013 №3666112 виданого Реєстраційною службою Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №7, номер запису про право власності : 98873, дата державної реєстрації - 24.04.2013 року. (Підстава виникнення - рішення Шполянського районного суду: б/н справа №2-508/10 від 11.06.2010 року. (а.с.10).

Відповідно до довідки № 14 від 05.02.2021 виданої Шполянським навчально -виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3 -Гімназія» Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, учні ОСОБА_7 , 2007 року народження учениця 7-Г класу та ОСОБА_4 , 2010 року народження, учень 5-Г класу, дійсно вибули із Шполянського навчально - виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3 - гімназія» Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області до Мелітопольської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №25 Мелітопольської міської ради Запорізької області. (а.с.11).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 280712396 від 22.10.2021, ОСОБА_2 є власницею квартири, житловою площею 13,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 107. Підстава виникнення права власності - договір купівлі - продажу №1364 від 28.07.2021, видавник - приватний нотаріус Бєднов О.А. Дата державної реєстрації 28.07.2021. (а.с. 12).

Згідно рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 11.06.2010 справа № 2-508/10 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Виділено із спадкового майна його померлої матері ОСОБА_8 та визнано право власності за ОСОБА_1 в тому числі на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 . (а.с.9).

Згідно підтвердження депутата Шполянської міської ради Тищенка Дмитра Миколайовича від 30.12.2021, підпис якого стверджений секретарем Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані але не проживають за адресою: АДРЕСА_1 із 17.12.2020 року по даний час. (а.с.13).

Відповідно до витягу №6381 від 17.12.2021 про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 01.09.2015; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована із 27.12.2018; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована із 20.08.2018; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована із 20.08.2018; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований із 20.08.2018; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований 25.05.2013 року. (а.с.14).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 08.11.2018 виданого Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, підтверджується факт народження ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_10 , про що 08.11.2018 року було зроблено актовий запис №116. Батьками записані: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . (а.с.59).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 02.09.2010 виданого Новобогданівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, підтверджується факт народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , про що 02.09.2010 року було зроблено актовий запис №31. Батьками записані ОСОБА_11 та ОСОБА_2 . (а.с.60).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 11.01.2022 виданого виконавчим комітетом Новобогданівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області , підтверджується факт народження ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_3 , про що 03.12.2007 року було зроблено актовий запис №61. Батьками записані: ОСОБА_12 та ОСОБА_2 . (а.с.61).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати відповідачку ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги порушенням права користування житлом, зокрема в оформленні субсидії на оплату житлово - комунальних послуг. Відповідачка в будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.

Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у справі № 554/3289/20 від 07.07.2021, аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17.

У постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 462/3182/16-ц зроблено висновок про те, що у справах про визнання наймача або члена його родини таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві». Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 року в справі № 759/19579/17.

Відповідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно абз.2,3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно до ч.ч.2,3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи. Такий висновок містить у постанові Верховного Суду у справі №760/25584/18 від 01.07.2020.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Такий висновок міститься у справі № 279/3572/18 від 22.07.2020.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. До такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №754/613/18-ц від 15.01.2020.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1,2, ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Верховний Суд у своєму рішенні від 23.07.2018 року, справа № 754/15850/15-ц зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення.

Судом встановлено, що позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідачка, є невісткою відповідача, з 20.08.2018 зареєстрована у житловому будинку який належить на праві власності позивачу. Із 17.12.2020 року відповідачка із дітьми поїхала до м. Мелітополь, де перебуває тривалий час. 28.07.2021 року, відповідачка придбала квартиру у м. Мелітополь, житлова площа квартири становить 13,4 кв.м. За місцем реєстрації відповідачка відсутня із 17.12.2020, тобто понад 1 рік. Відповідачка завдає незручності для позивача, що пов`язані із неможливістю отримати субсидію. Проте відповідач відсутня за місцем реєстрації у зв`язку з поважними причинами, а саме необхідністю догляду свого дідуся. Відповідно до ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Тобто, площа квартири яка є у власності відповідачки, не може бути достатньою для проживання в ній сім`ї з чотирьох людей, а сам факт наявності права власності не може бути підставою для втрати права користування. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є малолітньою дитиною, тому місцем його проживання є місце проживання його матері.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітньою особою, проте вона фактично проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 . Окрім того, в матеріалах справи не має висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання цього спору.

Висновки за результатами розгляду позову:

Суд вважає, що відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітня дочка - ОСОБА_7 , та малолітній син - ОСОБА_4 не втратили права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмолено, то залишає всі судові витрати позивача на його рахунку.

На підставі ст.ст.41,47,55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 317, 321, 383, 389, 391, 405 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.ст. 64, 150, 156, 163 ЖК УРСР керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Сивокінь

Повний текст судового рішення складений 21.07.2022