Дата документу 19.07.2022 Справа № 335/9076/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/776/22 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А.
Є.У.№ 335/9076/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Дашковської А.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник ОСОБА_4 про виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є законними представниками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про виселення з наданням іншого житла.

Зазначав, що у 2015 році ПАТ «Європейський газовий банк» звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» було укладено договір № 06/07 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за яким Банк 06.07.2018 відступив шляхом продажу ОСОБА_1 права вимоги до позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором № 557-190412 від 19.04.2012.Крім того, на підставі договору про відступлення прав за Договором іпотеки №966-1904121, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Грішиною В.І. 19.04.2012 за реєстр. № 587 від 06.07.2018 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , до останнього перейшло право вимоги за Договором іпотеки № 966-1904121.

Рішенням Запорізького апеляційного суду від 20.03.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 як правонаступником ПАТ «Європейський Газовий Банк» за кредитним договором № 557-190412 від 19 квітня 2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № КМК/01/09, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В. 27 лютого 2009 року за реєстровим № 268. За рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги ОСОБА_1 щодо заборгованості за кредитним договором № 557-190412 від 19 квітня 2012 року у розмірі 1268 815,42 гривень. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_5 , шляхом продажу з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, яка буде встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підстав оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8855 гривень 84 копійки. У задоволенні решти позову відмовлено.

Станом на день звернення до суду з даним позовом вказане судове рішення не виконано.

На підставі заяви позивача приватним виконавцем Шавлуковою З.А. було відкрито виконавче провадження № 60865751 з примусового виконання рішення Запорізького апеляційного суду від 20.03.2019. В ході виконавчого провадження з відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР було встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Приватним виконавцем було направлено запит до органу опіки та піклування з проханням надати дозвіл на реалізацію Предмету іпотеки з зареєстрованою дитиною. Орган опіки та піклування своїм листом від 24 січня 2020 року відмовив у наданні зазначеного дозволу та виставлення майна на торги.

Позивач зазначає про те, що реєстрація місця проживання дитини ОСОБА_4 була здійснена без згоди іпотекодержателя, що свідчить про те, що Позичальник не мав права самостійно надавати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини. Окрім того, вказану квартиру Позичальник використовує, як офісне приміщення для розміщення свого товариства - ТО В «САВ-Комплект», власниками якого є його сім`я.

З посиланням на вищевикладене, а також на те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у предметі іпотеки порушує права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач просив суд виселити ОСОБА_4 з предмету іпотеки: квартири АДРЕСА_2 , з наданням їй іншого постійного житла, а саме, житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року відмовлено у задоволені позову.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення, ОСОБА_1 посилаючись на те, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення його позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, оскільки належним чином не встановив дійсні обставини справи, на дав належної оцінки наданим доказам, не взяв до уваги те, що позивач просив виселити дитину у конкретно визначене місце, а саме за адресою реєстрації її батька. Суд першої інстанції не дав ніякої правової оцінки доводам позивача, що дитина може проживати з батьком у будинку, якій належить йому на праві власності і не є іпотечним майном.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бєлка А.В., який представляє інтереси ОСОБА_6 , просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, вказав, що доводи викладені в ній не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360ЦПК України не скористались, відзив на апеляційну скаргу не надали, проте це не заважає її розгляду на за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького апеляційного суду від 20.03.2019 по справі №335/4107/15-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 як правонаступником ПАТ «Європейський Газовий Банк» за кредитним договором № 557-190412 від 19.04.2012 у розмірі 1 268 815 грн , звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № КМК/01/09, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В. 27.02.2009 за реєстровим № 268, шляхом продажу з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, яка буде встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підстав оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зазначене судове рішення з 11.12.2019 перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. (а.с.16-17).

В іпотечній квартирі з 22.07.2015 зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її мати ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16.12.2019 №01-71/20404 (а.с. 24) та довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 09.02.2021 №04-28/5-1005 (а.с.169, 170).

ОСОБА_2 , який є батьком малолітньої ОСОБА_4 , на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25).

Районна адміністрація по Вознесенівському району Запорізької міської ради 24.01.2020 №01-10/0005 відмовила приватному виконавцю у наданні дозволу на відчуження квартири, оскільки це порушує права малолітньої дитини (а.с. 20-21).

Відділом по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей ЗМР проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується копією акту обстеження проживання від 09.02.2021 № 09-12/005-Б (а.с. 173-174). Згідно вказаного акту дитина у квартирі забезпечена всім необхідним для нормального життя та розвитку.

Також встановлено, що іпотечне майно було придбано третьою особою ОСОБА_5 , який є боржником позивача, не за рахунок кредитних коштів за договором купівлі продажу від 27.02.2009 (а.с 115-116).

Як підставу звернення до суду з позовом позивач зазначає те, що реєстрація місця проживання малолітньої дитини в квартирі, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки, порушує права позивача як іпотеко держателя, оскільки унеможливлює реалізацію предмета іпотеки з прилюдних торгів.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Судом встановлено, що на теперішній час квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить третій особі - ОСОБА_5 , який придбав її 27.02.2009, тобто за три роки до укладання кредитного договору від 29.08.2012, який забезпечений іпотекою.

Отже, в іпотеку передано квартиру, яка є власністю ОСОБА_5 , яку набуто до отримання кредитних коштів.

В іпотечній квартирі з 22.07.2015 зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею зареєстрована та проживає її мати - ОСОБА_3 .

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Малолітня ОСОБА_4 зареєстрована в іпотечному житлі разом з матір`ю, проживає там на даний час, що відповідає вимогам ч.4 ст.29 ЦК України, а тому висновок суду про те, що малолітня правомірно проживає в квартирі, яка є предметі іпотеки - є законним та обґрунтованим.

Районною адміністрацією по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 24.01.2020 №01-10/0005 відмовлено у наданні дозволу на відчуження квартири, оскільки це порушує права малолітньої дитини.

Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира не є місцем постійного проживання малолітньої дитини, оскільки використовується третьою особою як офісне приміщення, є неспроможними, оскільки спростовуються зібраними у справі доказами, в т.ч. актом обстеження житлових умов малолітньої ОСОБА_4 .

Посилання позивача на те, що малолітня ОСОБА_4 є онукою іпотекодавця, а тому має проживати разом зі своїми батьками, а не з дідом, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлено, що малолітня зареєстрована і проживає в спірній квартирі разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволені позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевськогорайонного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 липня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова