Справа № 183/4249/21
№ 2/183/1178/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Кодаченко А.Г.,

розглянувши, у відкритому судовому засідання, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю представника позивача ОСОБА_3 ,-

в с т а н о в и в:

У червні 2021року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати об`єктом спільної сумісної власності - квартиру АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного нерухомого майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 09 липн6я 1988 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою у Солонянському райвиконкомі Дніпропетровської області, актовий запис № 61.

02.11.2020 року на підставі рішення Новомосковського міськрайоного суду Дніпропетровської області у справі № 183/3205/20 їх шлюб було розірвано.

Позивач зазначає, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на означене майно зареєстроване на ім`я відповідачки.

Позивач зазначає, що між сторонами постійно відбуваються сварки з приводу поділу зазначеної квартири, відповідачка вважає себе єдиною власницею квартири. Норми Сімейного Кодексу України гарантують кожному з подружжя право на поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, тому використовуючи таке право, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що з моменту одруження з позивачем вони тривалий час мешкали в орендованих квартирах. У 1997 році знайома відповідачки ОСОБА_4 за усною домовленістю надала в борг 2000 доларів США, які відповідач сама повертала протягом 2-х років. Таким чином, відповідач наполягає на тому, що спірне нерухоме майно, хоча і придбано в період шлюбу, однак за її особисті кошти, які їй надала в борг її знайома. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що у власності позивача перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :02:014:127 площею 0,0024 га та гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який на думку відповідача, теж придбаний у шлюбі, однак позивач не зазначає його об`єктом спільної сумісної власності (а.с. 20-23).

У відповіді на відзив позивач наполягає на тому, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 придбана за спільні кошти подружжя, які разом працювали та заощаджували саме для придбання квартири. За час шлюбу відповідача неодноразово отримувала в борг кошти від своїх знайомих, і здебільшого ці борги він змушений був повертати сам. Крім того, позивач наполягає на тому, що за власні кошти придбав автомобіль HONDA CR-V, 2014 року випуску за ринковою вартістю 1685 доларів США, автомобіль був зареєстрований на ім`я відповідачки, однак при розлученні остання, без його згоди продала автомобіль, кошти використала виключно на власні потреби, половину вартості автомобіля йому так і не повернула. Також у відповіді на відзив позивач посилається на те, що у спільні квартирі за час шлюбу він проводив ремонтні роботи, за спільні кошти за час шлюбу ними було придбано меблі у квартиру, побутову техніку тощо. Саме тому, позивач не наполягає на поділу всього майна, а має на меті зберегти хоча б свою частину квартири (а.с. 34-36).

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач спростовує доводи позивача щодо повернення ним її боргів, вважає безпідставним посилання позивача на відчуження автомобіля, 20.06.2020 року, тобто в період шлюбу, право власності на цей автомобіль набув їх спільний син. Також відповідач зазначає, що між подружжям існувала домовленість щодо поділу майна при вирішенні питання про розірвання шлюбу, тому взагалі спростовує необхідність поділу майна в судовому порядку (а.с. 37-39).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Щербина С.В. позов підтримав, надав детальні пояснення щодо обставин, викладених у позові, наполягав на задоволенні позову в його межах.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи належним чином була повідомлена. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, протягом розгляду справи представником лише було подано заяви про відкладення розгляду справи, в зв`язку з його зайнятістю в інших судових процесах в інших судах.

Неявка відповідача та його представника, за наявності поданих процесуальних заяв по суті, не перешкоджає розгляду справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2021 року, справа № 183/4249/21 передана в провадження судді Сороки О.В. (а.с. 16

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 13 липня 2021 року відкрито провадження по справі (а.с. 19).

Ухвалою суду від 08 червня 2022 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 54).

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 09 липня 1988 року по 03 грудня 2020 року, про що свідчать копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/3205/20 від 02 листопада 2020 року, що набрало законної сили 03 грудня 2020 (а.с.9).

Суду подано копію договору купівлі-продажу квартири від 03 липня 1997 року, у відповідності до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 придбала житлову квартиру за АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за 11336 гривень, договір посвідчено ОСОБА_6 , державним нотаріусом Новомосковськох державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3203 (а.с. 11-12).

Оціночна вартість квартири на момент розгляду справи в суді становить 468070 гривень, про що позивачем подано відповідний звіт про оцінку майна (а.с. 57-60).

Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» містяться роз`яснення про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Посилання відповідача у відзиві на те, що вона придбала квартиру за кошти, отримані в борг від знайомої, не можуть бути належним та допустимим доказом того, що квартира є особистою власність дружини.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц та від 21 листопада 2018 року у № 372/504/17 зазначив, що у ст. 60 СК України законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У відповідності до вимог частини третьої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або якщо це право не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Аналізуючи викладене, з огляду на ту обставину, що при розгляді справи відповідачкою не було заявлено самостійної вимоги щодо визнання зазначеного нерухомого майна її особистою власністю, не доведена та обставина, що нею отримано кошти борг для придбання житла, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу. В судовому засіданні презумпція спільності права власності на майно відповідачем не спростована, в спосіб, передбачений нормами ЦПК України, а тому квартира АДРЕСА_1 повинна бути визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналізуючи викладене, суд, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов до висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Інші доводи відповідача у відзиві на позов щодо наявності іншого нерухомого майна, що підлягає розділу, а так само щодо наявності домовленостей між подружжям щодо поділу майна, не є предметом цього розгляду, оскільки, як зазначив суд вище, вимоги ст.. 13 ЦПК України дозволяють суду розглядати справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2340,35 гривень, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2340 гривень 35 копійок (дві тисячі триста сорок гривень 35 копійок).

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 25 липня 2022 року.

Суддя О.В. Сорока