Справа № 752/1294/19
Провадження № 2/752/756/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 червня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

у січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 14.06.2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» (у відділенні м. Севастополя АР Крим) був укладений договір депозиту № SAMDN4438 вклад «Стандарт», за умовами якого нею було внесено на депозит 180 000,00 грн., термін внесення внеску: 92 дні по 14.09.2013 року, під 16% річних. Для зарахування відсотків за вкладом було відкрито картковий рахунок, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць.

Також між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» (у відділенні м. Севастополя АР Крим) 29.01.2014 року був укладений договір банківського вкладу депозиту № SAMDNWFD600 вклад «Стандарт», за умовами якого нею було внесено на депозит 17 667,00 доларів США, термін внесення внеску: 366 дні по 29.07.2017 року, під 9% річних. Для зарахування відсотків за вкладом було відкрито картковий рахунок, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць.

30.01.2017 року на виконання умов договору № SAMDNWFD600 від 29.01.2014 року нею було розміщено у банку ще 3 612,00 доларів США.

Вказала, що неодноразово зверталася до відділення АТ КБ «ПриватБанк» за місцем постійного проживання та реєстрації із заявами про повернення депозиту та відсотків, проте її заяви залишені без задоволення.

Тому, вважає, що у порушення умов, визначених депозитними договорами, банк не виконав своїх зобов`язань, грошові кошти не повернув і не сплатив відсотки за користування вкладом, вимоги вкладника про повернення коштів та розірвання договорів банківського вкладу були залишені без задоволення, на підставі чого просила:

- розірвати договір банківського вкладу від 14.06.2013 року № SAMDN4438, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк»;

- розірвати договір банківського вкладу від 29.01.2014 року № SAMDNWFD600, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк»;

- стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 479 019,80 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.01.2019 року визначено Голосіївський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів (а.с. 32).

Ухвалою від 07.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 45).

Ухвалою від 08.07.209 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 53-54).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.06.2020 року справу прийнято до провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання 30.11.2020 року, залучено до участі у справі у якості третьої особи - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (а.с. 107-108).

30.11.2020 року підготовче засідання відкладено на 26.04.2021 року (а.с. 114).

26.04.2021 року підготовче засідання відкладено на 06.10.2021 року (а.с. 117-118).

Ухвалою від 06.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 02.02.2022 року (а.с. 145).

02.02.2022 року судове засідання відкладено на 15.06.2022 року (а.с. 149-150).

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на позов.

Разом з тим, у підготовчому судовому засіданні після прийняття справи до провадження суддею Хоменко В.С. було встановлено, що в матеріалах справи наявна відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, проте, сам відзив представника АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву, який надавався суду 21.05.2019 року, відсутній.

26.04.2021 року судом було здійснено запит на адресу АТ КБ «ПриватБанк» щодо надання копії відзиву. Однак, відповідачем на запит суду відзив поданий не був (а.с. 120, 1472).

З поданої позивачем копії відзиву АТ КБ «ПриватБанк» та заяв й додаткових пояснень, вбачається, що банк заперечив щодо наведених позивачем обставин, правових підстав позову та просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та недоведеністю, вказав про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач до банку не зверталась, а договори є розірваними, тому не підлягають розірванню в судовому порядку.

Позивачем в порядку ст. 179 ЦПК України подано відповідь на відзив, у якому остання просила позов задовольнити в повному обсязі через його не спростування в установленому порядку.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 позов підтримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, в установленому порядку повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа, яка в установленому порядку повідомлялась про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, пояснень на позов не подала, клопотань, заяв з процесуальних питань не заявила.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності учасників справи, які не з`явились за викликом суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14.06.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (у відділенні м. Севастополя АР Крим) був укладений договір депозиту № SAMDN4438 вклад «Стандарт», за умовами якого позивачем було внесено на депозит 180 000,00 грн., термін внесення внеску: 92 дні по 14.09.2013 року, під 16% річних. Для зарахування відсотків за вкладом було відкрито картковий рахунок, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць.

Також між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (у відділенні м.Севастополя АР Крим) 29.01.2014 року був укладений договір банківського вкладу депозиту № SAMDNWFD600 вклад «Стандарт», за умовами якого позивачем було внесено на депозит 17 667,00 доларів США, термін внесення внеску: 366 дні по 29.07.2017 року, під 9% річних. Для зарахування відсотків за вкладом було відкрито картковий рахунок, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць.

30.01.2017 року на виконання умов договору № SAMDNWFD600 від 29.01.2014 року нею було розміщено у банку ще 3 612,00 доларів США (а.с. 69-72).

Договорами банківського вкладу визначено, що строк вкладу автоматично подовжується ще на один строк, якщо вкладник не заявив про намір забрати кошти.

Зі змісту договорів вбачається, що договори банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором та (або) після закінчення терміну його дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06.05.2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території АР Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АР Крим та міста Севастополя - філії "Кримське регіональне управління ПАТ КБ "ПриватБанк".

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 492, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту)з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з п. 2.9 гл. 2 "Приймання готівки" розділу ІV "Касові операції банків з клієнтами" Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 року № 174 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, щоє підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а у банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-352цс16 та постанові Верховного Суду від 04.03.2021 року у справі № 757/18976/18-ц.

Згідно зі ст. 1060 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно з ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Таким чином, обмеження прав клієнта на розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом (ч. 1 ст. 1074 ЦК України). Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (ч. 1 ст. 1075 ЦК України).

Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу або перерахування на вимогу клієнта на його рахунок коштів за вкладами та процентів за користування ними, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Як встановлено, на підтвердження факту виникнення між сторонами договірних правовідносин, позивачем надано оригінали договорів банківських вкладів та квитанцій, які є документом первинної бухгалтерської звітності у відповідності зі до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відображають розмір заборгованості відповідача перед позивачем на момент вимог позивача.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України (частина перша статті 33 вказаного Закону).

Згідно зі ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе за укладеним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

За правилом ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стороною укладених договорів банківських вкладів є АТ КБ "ПриватБанк", тому згідно зі ст. ст. 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме банк як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 року у справі № 757/18976/18-ц.

Відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів виконання своїх зобов`язань за договорами вкладів. Доказів повернення позивачу депозитних вкладів банком не надано.

Отже, наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності підтверджують факт укладення між сторонами вищезазначених договорів банківського вкладу та внесення позивачем грошових коштів на депозитні рахунки банку, проте в порушення своїх зобов`язань відповідач відмовився виконувати вимогу вкладника щодо перерахування на її рахунок вкладів та процентів за користування ними, тому суд надходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення суми вкладу та нарахованих відсотків.

При цьому судом критично оцінюється твердження відаовідача про те, що з боку позивача не було звернень з приводу повернення вкладів, а договори розірвані у встановленому договором порядку. Така позиція сторони відповідача судом оцінюється критично та не приймається до уваги з огляду на наступне.

Як встановлено судом, за умовами договору № SAMDN4438 від 14.06.2013 року, так само як і за умовами договору № SAMDNWFD600 від 29.01.2014 року, що сторони мають право на дострокове розірвання договору, про мають повідомити за два банківські дні.

Відомості про те, що вказані вище договори достроково розірвані у порядку, визначеному умовами укладених між сторонами справи договорів, матеріали справи не містять. Окрім того, в судовому засіданні представником позивача неодноразово було зазначено, що позивач зверталась до відповідача з заявами про дострокове розірвання укладених договорів як усно через гарячу лінію банку, так і письмово, подавши відповідні заяви до канцелярії банку, однак останні були відповідачем проігноровані. Відповідач доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надав.

Банк, в свою чергу, вказав на те, що позивач не зверталась до нього.

Однак, за умовами укладених між сторонами договорів вбачається, що якщо вкладник не заявляє банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, строк може неодноразово продовжуватись без явки вкладника до банку.

В той же час, банком була надана до суду довідка від 20.01.2020 року № 14712762 про те, що депозитний договір Стандарт 3 місяці SAMDN4438 9668), сума вкладу 180 000,00 грн., який в подальшому був переоформлений 18.09.2013 року на Стандарт 3 місяці SAMDN1301 7601), котрий наразі є закритим, а сума вкладу 180 000,00 грн. конвертовані у валюту (долари США) та зараховані на депозитний рахунок згідно договору Стандарт 6 місяців SAMDNWFD600 4587), сума вкладу - 21 431,16 доларів США (а.с. 93).

Разом з тим, підстави для проведення таких операцій банком в розпорядження суду не надано, позивачем останні не підтверджені та чітко вказано про укладення позивачем лише двох депозитних договорів № SAMDN4438 від 14.06.2013 року та № SAMDNWFD600 від 29.01.2014 року.

При цьому, відповідачем вказується про закриття договору, проте, умовами укладених договорів такий термін не визначений. Умовами укладених договорів чітко визначено, що дія останніх припиняється з виплатою вкладнику всієї суми вкладу разом із відсотками у відповідності з умовами договорів. До того ж, як дострокове розірвання договору, так і його припинення відповідно до умов депозитних договорів має місце за умови повідомлення однієї із сторін.

Крім того, відповідач у відзиві вказував про заяву позивача від 10.07.2014 року, що, за твердженням відповідача, послугувала підставою для не продовження дії договору № SAMDNWFD600 від 29.01.2014 року, однак, вказаної заяви для оцінки її як доказу у відповідності до вимог ЦПК України суду не надав, не дивлячись на звернення до нього з даного приводу.

Проте, як встановлено, виплати у відповідності до умов договорів банком проведені не були. Доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України вказане відповідачем не спростовано.

З урахуванням викладеного, позиція відповідача є суперечливою та недоведеною, що на думку суду, є спробою відповідача уникнути відповідальності. З одного боку відповідач вказує, що позивач до нього не зверталась, що має свідчити про наявність підстав, які визначені договорами, для автоматичної пролонгації останніх, а з іншого - що договір № SAMDN4438 від 14.06.2013 року є закритим, а договір № SAMDNWFD600 від 29.01.2014 року - припиненим з 27.07.2014 року.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що банком на вимогу позивача належні грошові кошти відповідно до умов укладених договорів не повернуті, навіть у період перебування справи у суді, суд надходить до обґрунтованими та доведеними твердження позивача про порушення її прав як споживача банківських послуг, котрі підлягають захисту, та вважає, що вимоги про розірвання договору банківського вкладу від 14.06.2013 року № SAMDN4438, й договору банківського вкладу від 29.01.2014 року № SAMDNWFD600, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», та стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача грошових коштів, підлягають задоволенню.

При цьому, розрахунок суми, яка підлягає стягненню, проведений стороною позивача суд вважає за можливе покласти в основу судового рішення, оскільки відповідачем остання не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Висловлені пропозиції відповідача до розрахунку, на думку суду, є припущеннями, котрі не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на суперечливість загальної позиції сторони відповідача по справі. При цьому, вірний на думку відповідача розрахунок, проведений виходячи із суми вкладу 21 279,00 доларів США, природа яка недоведена в ході розгляду справи.

За таких обставин, стягненню на користь позивача підлягає сума 1 479 019,80 грн.

При цьому, посилання відповідача на відсутність підстав для застосування ст. 625 ЦК України, оскільки позивач не зверталась до банку з вимогами про повернення вкладів до 2018 року, судом не приймається до уваги як безпідставне.

Посилання банку на те, що він є неналежним відповідачем у справі з огляду на те, що 17.11.2014 року згідно договору про переведення боргу третя особа у справі - ТОВ «Філіон» прийняла на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, які виникли на підставі депозитних договорів, в тому числі, укладених з позивачем (а.с. 82-86).

Договір переведення боргу передбачає заміну боржника в зобов`язанні. Причому саме по собі зобов`язання (як і кредитор у ньому) не змінюється - змінюється тільки боржник. Інакше кажучи, на підставі цього договору у старого боржника зобов`язання припиняються, а новий боржник вступає в зобов`язання і зобов`язаний виконати борг перед кредитором. Безумовно, набагато зручніше в такому разі змінити боржника у грошовому зобов`язанні, а не, наприклад, у товарному, хоча жодних обмежень у формі боргу, що передається, немає.

При переведенні боргу первісний боржник вибуває з відносин з кредитором і його місце як сторони в зобов`язанні займає новий боржник. Це, у свою чергу, означає, що новий боржник у відносинах з кредитором діє у своїх інтересах, виступаючи самостійною стороною договору.

Проте, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).

Матеріали справи такої згоди не містять, тому позиція відповідача з даного приводу не приймається до уваги.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Заяв про застосування позовної давності матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10.02.2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 259, 261, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення коштів - задовольнити.

Розірвати договір банківського вкладу від 14.06.2013 року № SAMDN4438, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Розірвати договір банківського вкладу від 29.01.2014 року № SAMDNWFD600, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 479 019,80 грн. (один мільйон чотириста сімдесят дев`ять тисяч дев`ятнадцять гривень 80 копійок).

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко