Провадження №22-ц/824/583/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при звільненні позивача з посади начальника сектора рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України. Вказує, що не був ознайомлений під підпис з наказом від 26.05.2020 року №132/10 про зміну в організації виробництва та праці шляхом зміни місць роботи певної кількості працівників, які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, буд.10А, та м. Київ, пр-т Перемоги, буд.14, на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

28.05.2020 року, на підставі наказу від 26.05.2020 року №132/10 відповідачем було складено повідомлення про наступну зміну істотних умов праці позивачу, з яким останній ознайомився лише 03.08.2020 року.

14.09.2020 року відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 11.09.2020 року №608-к Департамент по роботі з персоналом управління ДП «АМПУ» перейменовано на Департамент кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ».

29.09.2020 року відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 24.09.2020 року №621-к позивача як начальника сектору рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики Департаменту переміщено на нове робоче місце за адресою: м.Київ, вул.Електриків, 16. З вищевказаними наказами був особисто ознайомлений під підпис 28.09.2020 року.

15.10.2020 року відповідачем було надіслано професійній спілці персоналу ДП «АМПУ», головою якої є позивач, подання вих. №3646/10-01-12/Вих від 15.10.2020 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

30.10.2020 року на зборах членів профспілки вищевказане подання розглянуте та прийняте рішення про відмову у наданні профспілкою своєї згоди на звільнення позивача.

05.11.2020 року наказом ДП «АМПУ» від 04.11.2020 року №678-к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з посади, з яким він ознайомився в той же день.

З врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 04.11.2020 року №678-к «Про звільнення»; 2) визнати недійсним запис №25 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 13.09.1989 року; 3) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектора рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з 05.11.2020 року; 4) стягнути з ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; 5) стягнути з ДП «АМПУ» на його користь невиплачену заробітну плату - премію за підсумками роботи; 6) стягнути з ДП «АМПУ» на його користь моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду скасуватита ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

10.12.2021 року відповідач направив відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

20.12.2021 року третя особа професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» направила відповідь на відзив.

22.12.2021 року позивач направив відповідь на відзив.

05.01.2022 року до Київського апеляційного суду від Міністерства інфраструктури України надійшли пояснення щодо апеляційної скарги.

28.01.2022 року до Київського апеляційного суду від професійної спілки персоналу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшли пояснення.

01.07.2022 року до Київського апеляційного суду від Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 07.07.2022 р. В клопотанні представник третьої особи декларативно посилалася на військовий час і на відсутність на території України представника. В той же час, апеляційний суд зважає на те, що профспілка є колегіальним органом, в якому працює не лише одна особа, відтак неможливість прибуття одного представника до суду не обумовлює неможливості прибуття у судове засідання іншого представника профспілки. Саме по собі введення на території України воєнного стану не обумовлює автоматичного відкладення слухання справи, а учасник справи, який аргументує свої клопотання таким станом має зазначити конкретні обставини, які об`єктивно завадили йому з`явитися до суду, чого в даному випадку зроблено не було. З огляду на вищевказане, апеляційний суд залишив клопотання Професійної спілки персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про відкладення розгляду справи без задоволення.

07.07.2022 року на електрону адресу Київського апеляційного суду від Міністерства інфраструктури України надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника міністерства.

В судове засідання 07.07.2022 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу від 12.03.2019 № 109-к був прийнятий на роботу в ДП «АМПУ» з визначенням місця роботи - місто Київ.

Наказом від 20.01.2020 року № 74-к ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника сектору рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 26.05.2020 № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» запроваджено з 05.08.2020 року в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ» в м. Києві на інший населений пункт - м. Одеса.

28.05.2020 року ДП «АМПУ» було складено повідомлення на адресу ОСОБА_1 , згідно якого позивач повідомлявся у відповідності до ст. 32 КЗпП України про наступну зміну істотних умов праці. Одночасно ОСОБА_1 повідомлялось, що протягом двох місяців він має надати свою згоду або незгоду на продовження роботи за новими умовами праці.

ОСОБА_1 з 20.05.2020 по 31.07.2020 був відсутній на роботі з причини тимчасової непрацездатності, що підтверджується копіями листів непрацездатності серії АДШ №351986, серії АДШ №391700, серії АДШ №518754, серії АДШ №933536.

03.08.2020 ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом № 132/10 та повідомленням від 28.05.2020, про що складено відповідний акт у зв`язку з його відмовою від проставлення підпису про ознайомлення.

Наказом ДП «АМПУ» від 24.09.2020 № 621-к ОСОБА_1 переміщено на інше робоче місце в цій же місцевості (м. Київ) за адресою: АДРЕСА_2 .

05.10.2020 року ОСОБА_1 повідомив адміністрацію роботодавця про свою незгоду на продовження роботи в змінених умовах праці, які запроваджувались наказом № 132/10, яку висловив шляхом проставлення відповідного напису та підпису на повідомленні від 28.05.2020 року.

15.10.2020 року ДП «АМПУ» звернулось до професійної спілки персоналу ДП «АМПУ» з метою отримання попереднього погодження на звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до копії листа від 30.10.2020 року № 69 професійна спілка персоналу ДП «АМПУ» повідомила, що надасть згоду на звільнення ОСОБА_1 виключно у разі виплати йому вихідної допомоги у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку.

Згідно копії листа-заяви від 30.10.2020 року ОСОБА_1 повідомив ДП «АМПУ», що він 05.10.2020 року відмовився від продовження роботи в нових умовах у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Одночасно позивач не заперечував проти припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України, але з умовою виплати йому вихідної допомоги у розмірі 5 місячного середнього заробітку.

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 04.11.2020 року № 678-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 05.11.2020 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи при зміні істотних умов праці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з займаної посади на підставі ч.6 ст.36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення та визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення позивача на посаді у ДП «АМПУ», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплачену заробітну плату та моральну шкоду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, позивач таку свою позицію обґрунтовував насамперед тим, що судом не було досліджено, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці.

Дані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки даному питанню судом при розгляді справи було приділено значної уваги.

Проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника такого виробництва і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання доцільності змін в організації виробництва і праці.

Такої ж правової позиції дійшов і Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 року у справі №317/4223/16-ц, у постанові від 08.04.2020 року у справі №756/10727/16 та у постанові від 07.08.2019 року у справі №367/3870/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №205/1312/17 суд зазначив, що під змінами організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.

Наказом від 26.05.2020 № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» з 05.08.2020 ДП «АМПУ» запровадило в своєму апараті зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни працівникам місця роботи, визначеного в м. Києві на інше місце роботи в м. Одеса.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний наказ містить інформацію про зміни в організації виробництва - шляхом розміщення робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі, та містить достатнє обґрунтування для його видання, а саме забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ».

Таким чином, безпосередньо в Наказі № 132/10 визначено в чому саме полягають зміни в організації виробництва. Законодавство не встановлює жодних вимог щодо необхідності надання аналізу доцільності для такої зміни в організації праці. При цьому вказані зміни були фактично запроваджені на підприємстві. З огляду на вищевказане суд першої інстанції правильно та повно встановив обставину щодо наявності змін в організації виробництва і праці, що мали наслідком зміну істотних умов праці ОСОБА_1 .

Окремо в апеляційній скарзі апелянт стверджує, що його несвоєчасно було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, та зазначає, що про істотні зміни умов праці 03.08.20 року його було повідомлено лише за два дні до їх введення, а саме 05.08.2020 року, а не за два місяці до цього, як визначено законодавством.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із такими твердження апелянта з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається, що з 05.08.2020 в апараті управління ДП «АМПУ» згідно наказу № 132/10 запроваджувались зміни в організації виробництва і праці, які повинні були запровадити зміну істотних умов праці й для ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Судом встановлено, що згідно п.1 вищевказаного наказу, з 05.08.2020 року на підприємстві запроваджено зміни в організації виробництва і праці, які стосувались підприємства в цілому. Пунктом 2 вказаного наказу визначено, що у зв`язку з такими змінами було змінено істотні умови праці вже конкретним працівникам. У подальшому кожен працівник отримував відповідне повідомлення про наступну зміну істотних умов праці. Такі повідомлення були персоналізованими, направленими на виконання наказу № 132/10 та по суті були документами, направленими на досягнення домовленості з конкретним працівником про зміну трудового договору.

Роботодавець вважається таким, що виконав вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України стосовно дотримання двомісячного строку, якщо зміна умов праці стосовно конкретного працівника буде запроваджена не раніше двомісячного строку з моменту ознайомлення працівника з повідомленням про зміну істотних умов праці.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2020 ДП «АМПУ» було складено та підписано повідомлення ОСОБА_1 про наступну зміну істотних умов праці. З даним повідомленням позивача було ознайомлено 03.08.2020, оскільки позивач до того часу перебував на лікарняному. При цьому, у вказаному повідомлені було зазначено, що нові умови праці відносно ОСОБА_1 будуть запроваджені не раніше ніж через два місяці з дати його ознайомлення з таким повідомленням. Таким чином істотні умови праці по відношенню до ОСОБА_1 мали бути введені не раніше 03.10.2020 року з огляду на приписи ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано у цей двомісячний строк надати письмову згоду або відмову продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції вірно встановив дотримання відповідачем положень ч. 3 ст. 32 32 КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

В повідомленні від 28.05.2020 року про істотні зміни умов праці ОСОБА_1 було повідомлено, що у разі незгоди останнього на продовження роботи в нових умовах, трудовий договір буде припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

В тексті Повідомлення від 28.05.2020 про наступну зміну істотних умов праці, адресованого ОСОБА_1 , останнім у спеціальній графі, де слід було зазначити згоден чи не згоден працівник продовжувати роботу в нових умовах праці, ОСОБА_1 зазначено: «НЕ ЗГОДЕН» та проставлено підпис та дату 05.10.2020.

Крім того, до листа професійної спілки персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.10.2020 № 69 додано заяву Позивача про розірвання трудового договору від 30.10.2020, в якій зазначено, що він 05.10.2020 відмовився від продовження роботи в нових умовах у звязку із зміною істотних умов праці.

Таким чином позивач не надав згоду на продовження роботи в нових умовах праці протягом двох місяців з моменту ознайомлення його з Повідомленням 03.08.2020 року, а тому ДП «АМПУ» було правомірно звільнено ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України через його незгоду на продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок, що умова професійної спілки персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на згоду звільнення позивача у разі виплати останньому вихідної допомоги у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, а отже відповідач мав право звільнити позивача без згоди виборного органу профспілки.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким твердженням апелянта.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Верховний Суд у постанові від 20.06.19 у справі № 226/1664/18 зробив такий правовий висновок: «Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що профспілка має не оцінювати дії ДП «АМПУ» стосовно запровадження змін в організації виробництва і праці, а надавати стосовно працівника правове обґрунтування незаконності його звільнення.

Судом встановлено, що лист профспілки від 30.10.2020 № 69 не містить обґрунтованої відмови у звільненні ОСОБА_1 . Натомість профспілка листом від 30.10.2020 № 69 висунула вимогу, що надасть згоду на звільнення за умови виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку. Жодного рішення по суті подання не висловлено.

Таким чином, з огляду на вищевказане, у зв`язку з відсутністю конкретного рішення профспілки у встановлені ст. 43 КЗпП України строки, питання звільнення ОСОБА_1 було погоджено ДП «ММПУ» з професійною спілкою персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в силу припису ч. 5 ст. 43 КЗпП України, та як наслідок звільнення відбулось з дотриманням ст. 43, ч. З ст. 252 КЗпП України та ч. З ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з доводами апелянта стосовно того, що зміна умов праці відбулась на підставі того, що йому було визначено інше робоче місце, зокрема місце за адресою: АДРЕСА_2 , в той час, як при прийняті на роботу йому було визначено робоче місце за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Переміщення ОСОБА_1 на робоче місце, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , відбулось у зв`язку з тим, що ДП «АМПУ» через розірвання договору оренди вимушено було висилитись з будівлі за адресою АДРЕСА_3 . Оскільки зміни в істотних умовах праці (зміна місця роботи на офіс у м. Одеса) відносно ОСОБА_1 мали бути застосовані не раніше 03.10.2020, позивача тимчасово було переміщено на інше робоче місце в межах однієї місцевості - м. Київ.

При цьому, наказ 24.09.2020 № 621-к та наказ від 26.05.2020 № 132/10 мали різну правову природу, та стосувались різних та незалежних одна від одної обставин. Вказаний наказ навпаки, не стосувався змін істотних умов праці, оскільки робоче місце ОСОБА_1 залишалось у тій же місцевості - м. Київ, тобто не змінювалось місце роботи, а відбулось лише переміщення в межах одного населеного пункту на інше робоче місце.

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з доводами апелянта стосовно неналежного вирішення питання щодо виплати позивачу премій.

Дане питання було досліджено судом першої інстанції, який прийшов до обґрунтованого висновку, що виплата квартальних та місячних премій є саме додатковою пільгою працівників ДП «АМПУ», що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників. В локальних актах відповідача єдиною підставою для виплати квартальних та місячних премій працівникам ДП «АМПУ» встановлено фінансова можливість ДП «АМПУ». Таким чином виплата премій є правом, а не обов`язком роботодавця, і виключно йому належать дискреційні повноваження щодо їх надання та визначення розміру. Зазначена позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 462/303/17 та постановою Верховного Суду від 05 травня 2020 року справа №316/2292/18.

Судом першої інстанції були оцінені доводи позивача про невиплату квартальних премій позивачу за 1-4 квартали 2019, 1-3 квартали 2020 у сумі 249 000 грн. як недоведені належними та допустимими доказами, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про їх необґрунтованість, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду і з вирішенням судом першої інстанції питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

З цього приводу суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не було доведено того факту, що зазначені ним негативні дії в його житті були пов`язані саме з діями відповідача. Крім того, відшкодування моральної шкоди можливе за умов встановлення протиправності дій особи, яка спричинила таку шкоду. В той же час, в ході розгляду справи як не було встановлено зв`язку між заявленими позивачем обставинами та спричиненням йому моральної шкоди, так і не було встановлено протиправності поведінки відповідача, що обумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько