ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/6970/20 Номер провадження 22-ц/814/1673/22Головуючий у 1-й інстанції Білінська О.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката - Ляпіна Дмитра Борисовича на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 року у справі за позовом представника ОСОБА_1 адвоката - Ляпіна Дмитра Борисовича до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції, Академії державної пенітенціарної служби про визнання частини договору недійсним.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року Ляпін Д.Б. який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати абзац 4,5 розділу 3 Контракту про здобуття освіти у закладах вищої освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб МУЮ від 01.05.2018 № 322 укладеного між ОСОБА_1 та Академією Державної пенітенціарної служби, Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

В обгрунтування позову вказував, що ОСОБА_1 уклала Контракт про здобуття освіти у закладах вищої освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб Міністерства юстиції України від 01.05.2018 № 322 з Академією Державної пенітенціарної служби та Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яким вона зобов`язана після закінчення навчання прибути до місця призначення в строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за відповідною посадою та у разі дострокового розірвання контракту, а також звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання повинанна відшкодувати Міністерству юстиції України витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти відповідно до частини 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

Вважав, що абзацами 4,5 розділу 3 Контракту про здобуття освіти у закладах вищої освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб Міністерства юстиції України, від 01.05.2018 № 322 порушені права ОСОБА_1 на вільний вибір місця роботи, на розвиток та реалізацію особистості.

Вказував, що абз. 4,5 розділу 3 Контракту суперечить нормам цивільного законодавства, зокрема статті 64 Закону України «Про вищу освіту» та положенням Конституції України, тому повинні бути визнані недійсними.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 року в задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката - Ляпіна Д.Б. до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції, Академії державної пенітенціарної служби про визнання частини договору недійсним відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив Ляпін Д.Б. який діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов слід задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що контракт суперечить ЗУ «Про вищу освіту» та обмежує права позивача на вибір місця роботи.

Зазначає, що обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю.

Cторони будучи повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Таким чином, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що за результатами пройденого відбору ОСОБА_1 була зарахована на навчання за денною формою до Академії Державної пенітенціарної служби на юридичний факультет. 01.05.2018 між Академією Державної пенітенціарної служби, Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції як правонаступником ДПтС в Харківській області та ОСОБА_1 укладено контакт № 322 про здобуття освіти у закладах вищої освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб Міністерства юстиції України згідно до Типової форми контракту, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2017 року № 3888/5, відповідно до умов якого позивач навчалася в Академії Державної пенітенціарної служби на денній формі навчання за рахунок коштів державного бюджету та зобов`язувалася після закінчення навчання прибути до місця призначення в строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за відповідною посадою; у разі дострокового розірвання контракту, а також звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству юстиції України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України «Про національну поліцію» в повному обсязі за весь період її фактичного навчання.

Згідно Наказу ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» від 19.06.2020 року № 164/ОС-20 ОСОБА_1 було призначено на відповідну посаду.

07.09.2020 позивачем було поданий рапорт про звільнення за власним бажанням із зазначенням у ньому про обізнаність щодо необхідності відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, у разі звільнення зі служби в державній кримінально-виконавчій службі протягом трьох років після закінчення навчання.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що абзац 4,5 розділу 3 Контракту №322 від 01.05.2018 року відповідає вимогам чинних нормативно-правових актів, укладений у добровільному порядку, а подача позову про визнання його недійсним майже через три роки з моменту його укладення свідчить про неналежне виконання взятих на себе за договором зобов`язань.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Частиною п`ятою статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» № 2713-ІV від 23.06.2005 встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Законом України «Про національну поліцію», а саме розділом VII «Загальні засади проходження служби в поліції», статтею 74 «Підготовка поліцейських у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання» зазначено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 64 Закону України «Про вищу освіти» № 1556-УІІ від 01.07.2014 держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Пункт 6 статті 3 , пункт 1 ст. 6, статті 203, 509, 627 ЦК України декларують розумність, добросовісність, справедливість, єдність волі і волевиявлення - як основні засади законодавства України, а договір, положення якого не відповідають ЦК України та Законам України, є нікчемний.

Відповідно статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині першій вказаної статті сформульоване загальне правило, згідно з яким договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законодавством. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що договір було укладено сторонами не на основі вільного волевиявлення, що він не відповідав їх внутрішній волі.

Зміст договору не суперечить вимогам чинного законодавства, а відповідач на теперішній час взяті на себе договором зобов`язання виконав у повному обсязі.

За таких обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю не заслуговують на увагу, оскільки волевиявлення на підписання спірного контракту було добровільним та з моменту підписання минуло майже три роки, що вказує лише на неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе за договором зобов`язань.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, апеляційну скаргу Ляпіна Д.Б. який діє в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 05.07.2022 року