КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Київ

Справа №759/21431/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/6689/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Твердохліб Ю.О. 18 січня 2022 року в м. Києві, повний текст рішення складений 24 січня 2022 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

В вересні 2021 року ТОВ «Гелексі Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просилостягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» заборгованість за договором №24-11-20-01-О від 24 листопада 2020 року в розмірі 203446,47 грн та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимоги позивач посилався на те, що 24листопада 2020 року між сторонамибув укладений договір №24-11-20-01-О про надання коштів у позику, за яким позивач надав у позику грошові кошти на загальну суму 91211,96 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити за його користування відсотки в сумі, в строки та на умовах, що передбачені договором. Відповідач свої договірні зобов'язання не виконав, тому у нього виникла заборгованість перед позивачем у зазначеному в позовних вимогах розмірі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» заборгованість за договором № 24-11-20-01-О від 24 листопада 2020 року в розмірі 203446,47 грн та судові витрати у розмірі 3051,70 грн, а всього стягнуто 206498,17 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» судові витрати у розмір 6720, 00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитом у розмірі 91211,96 грн, проценти - 18101,25 грн, проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі 40133,26 грн та штраф за Договором застави транспортного засобу у розмірі 54000,00 грн, що складає в загальному розмірі 203446,47 грн.

Не погодився із вказаним рішення суду відповідач, ним подано апеляційну скаргу, в якій він посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, так як має місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Відповідач зазначає, що ним частково виконувались взяті на себе зобов`язання, однак під час ліквідації банку позичені кошти закінчились та його матеріальне становище прогрішилось. Також вказує на те, що останню суму 32850 грн він не отримував, а видатковий касовий ордер від 12 березня 2021 року був підписаний ним помилково разом з пакетом документів на продовження умов договору. Крім того, після закінчення дії договору позивачем нараховані 720 % річних та штраф у розмірі 54000 грн, що є несправедливими умовами договору, які не можуть застосовуватись.

На підставі викладеного, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги на суму виключно тіла кредиту у розмірі 58500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів відповідача, наголошує на тому, що всі умови позики були доведені до відома відповідача, що підтверджується письмовими доказами. Також підтверджено належним чином обставини надання грошових коштів під умови повернення та сплати відсотків за користування ними. Штрафні санкції також передбачені умовами договору. натомість відповідачем не виконані взяті на себе зобов`язання. Тому позивач вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін.

Крім цього, позивачем здійснено заяву про компенсацію витрат на правову допомогу на стадії перегляду справи апеляційним судом на суму 6000,00 грн, на підтвердження чого надані договір № 26 від 30 травня 2022 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 02 червня 2022 року та квитанцію про сплату цієї суми.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлено, що 24 листопада 2020 року між ТОВ «Гелексі Фінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір № 24-11-20-01-О про надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту на суму 58500,00 грн, із сплатою процентів за користування кредитом - 54% річних та інших сум (штрафів, пені, інших нарахувань, передбачених договором), на 3 місяці, строком з 24 листопада 2020 року по 23 лютого 2021 року, згідно з графіком розрахунків (а.с.29-39).

В рахунок забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору від 24 листопада 2020 року укладено договір застави, за умовами якого останній передав транспортний засіб легковий автомобіль марки Volksvagen, моделі Passat, рік випуску 2014, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видано ТСЦ 8041, 19 листопада 2020 року.

Згідно з умовами договору ОСОБА_1 зобов`язаний доставляти предмет застави для огляду; без письмової згоди позивача предмет застави не має залишати межі Київської області, за невиконання чи неналежне виконання п.3.3.1, 3.3.5, 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 договору застави сплатити штраф в розмірі 30 % від вартості предмета застави згідно п. 2.2 та передати предмет застави на зберігання позивачу (а.с.19, 44-49).

Відповідач згідно Договору № ВО24-11-20-01-О про надання послуг з встановлення на автомобілі додаткового обладнання від 24 листопада 2020 року отримав послугу вартістю 2500,00 грн з встановлення на автомобіль обладнання, що ним орендовано згідно договору оренди обладнання №ОО 24-11-20-01- О від 24 листопада 2020 року, для стеження за місцезнаходженням автомобіля (а.с.52-54).

Відповідач 24 листопада 2020 року звернувся із заявою на отримання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту від ТОВ «Гелексі Фінанс», в якій просив перерахувати 56000,00 грн на розрахунковий рахунок та надав доручення на виплату, за рахунок отриманого кредиту 2500,00 грн ФОП ОСОБА_3 , як оплату за надання послуг по Договору про надання послуг №ВО24-11-20-01-О від 24 листопада 2020 року (а.с.55-56).

ТОВ «Гелексі Фінанс» 24 листопада 2020 року перерахувало на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 56000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2736 від 24 листопада 2020 року та перерахувало ФОП ОСОБА_3 2500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №2737 від 24 листопада 2020 року (а.с.59,60).

12 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Гелексі Фінанс» з заявою, в якій просив збільшити суму кредиту на 32850,00 грн, продовжити строк користування кредитом від трьох до дев`яти місяців, з кінцевою датою повернення 23 серпня 2021 року та погодився зі збільшенням відсоткової ставки від 54% річних до 60% річних з 13 березня 2021 року (а.с.62).

12 березня 2021 між ТОВ «Гелексі Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до договору №24-11-20-01-О від 24 листопада 2020 про надання коштів у позику, відповідно до якого кредитодавцем позичальникові було надано грошові кошти в розмірі 32850,00 грн, а загальна сума наданої позики становить 91350 грн, сума неповернутої позики визначена сторонами 91211,96 грн. Зокрема, у додатку № 2 сторонами погоджений графік сплати процентів за користування кредитом щомісячно, в березні 2021 року 3528,97 грн, а з квітня 2021 року розмір цих платежів становить 4560,6 грн/місяць до 23 серпня 2021 року, повернення суми кредиту визначено сторонами разом платежем 23 серпня 2021 року (а.с.76-81).

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача, які виникли з Договору №1 про внесення змін та доповнень до договору №24-11-20-01-О надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідач та позивач уклали 12 березня 2021 року Договір про внесення змін №1 до Договору застави транспортного засобу (а.с.83-84).

ТОВ «Гелексі Фінанс» 12 березня 2021 року видало ОСОБА_1 32850,00 грн з каси готівкою, що підтверджується видатковим касовим ордером №118 від 12 березня 2021 року (а.с.87).

На виконання умов Договору №24-11-20-01- О ОСОБА_1 здійснював платежі, а саме: 23 грудня 2020 року - 2700,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 97095427.1; 26 січня 2021 року - 2700,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 104736366; 12 березня 2021 року - 2627,00 грн, що підтверджується прибутковим касовим ордером №108; 24 березня 2021 року - 3530,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 118698259; 25 квітня 2021 року - 4700,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 126793754 (а.с.88-92).

Положеннями ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ч. 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Велика Палата Верховного Суд у Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала на те, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (пп.29-35 Постанови).

У пунктах 53,54 цієї Постанови також вказано на те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо можливості нарахування процентів за частиною першою статті 1048 ЦК України у випадку прострочення боржником, тобто неналежного виконання грошового зобов'язання.

У касаційній скарзі банк посилається на те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

У постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначив, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв'язку із простроченням виконання позичальником грошового зобов'язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

До подібних висновків Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду дійшов у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, Велика Палата Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17.

Разом із тим правовідносини, що склалися у справі №5017/1987/2012, не є подібними до правовідносин, що склалися у справі, що переглядається, оскільки у справі №5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу.

У справі у справі № 625/41/16-ц (Постанова від 03 травня 2022 року) Верховний Суд вказав на те, що судами не встановлено і з умов кредитного договору, не вбачається, що сторонами у договорі обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після закінчення строку кредитування і така умова охоплюється положеннями частини другої статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання за цим договором.

Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Пунктами 4.3., 4.9. кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.11., 4.12 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних від суми залишку кредиту. При цьому в пункті 4.9. конкретизовано, що непогашеною є заборгованість по кредиту в строки, передбачені графіком погашення кредиту, а також пунктів 2.3.3., 4.12., що дає підстави для висновку, що передбачений пунктом 4.3 збільшений розмір процентів - 32% річних від суми непогашеної заборгованості нараховується виключно в межах строку кредитування, а тому після припинення кредитного договору до позичальника має застосовуватися міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбачена статтею 625 ЦК України. Оскільки з наведеної підстави вимоги АТ КБ «ПриватБанк`про нарахування трьох процентів річних заявником не заявлялися, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Аналогічні висновки у подібних за змістом правовідносинах Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зробив у постановах від 27 вересня 2021 року у справі № 0417/2095/2012, від 03 листопада 2021 року у справі № 0417/2-4621/2011, від 03 травня 2022 року у справі № 625/41/16-ц.

З наведених обставин даної справи вбачається, що між сторонами був укладений договір позики, в якому були погоджені сума кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк та порядок повернення коштів. Позивачем, надані докази на підтвердження обставин виконання ним договірних зобов`язань повністю, та докази часткового виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Сторонами у додатковому договорі від 12 березня 2021 року визначена загальна сума неповернутої позики у розмірі 91211,96 грн, яка за домовленістю сторін мала бути повернута відповідачем 23 серпня 2021 року. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачем цього зобов`язання. Твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі, що останню суму 32850 грн він не отримував, а видатковий касовий ордер від 12 березня 2021 року був підписаний ним помилково разом з пакетом документів на продовження умов договору, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що ця сума обумовлена умовами додаткової угоди, а підтвердженням видачі цієї суми єналежний фінансовий документ. А отже заявлена позивачем вимога про стягнення суми неповернутого кредиту в розмірі 91211,96 грн, є доведеною і ця сума обґрунтовано стягнута судом першої інстанції з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання про стягнення процентів за користування кредитом, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Умовами договору від 24листопада 2020 року сторонами була погоджена сплата процентів за користування кредитом - 54% річних, що відповідно до додатку № 1 до цього договору становить щомісячний платіж в розмірі 2632,50 грн, який мав сплачуватись 24 грудня 2020 року, 24 січня 2021 року та 23 лютого 2021 року.

Відповідачем були здійснені платежі 23 грудня 2020 року - 2700,00 грн; 26 січня 2021 року - 2700,00 грн. Тобто відповідачем в грудні та січні 2021 рок були виконані зобов`язання зі сплати відсотків за користування грошовими коштами.

В матеріалах справи відсутні дані про здійснення відповідачем сплати відсотків за користування кредитом в лютому 2021 року.

12 березня 2021 року сторонами укладена додаткова угода в цей день відповідачем здійснений платіж 2627,00 грн, тобто здійснено погашення заборгованості по відсоткам за лютий 2021 року.

У додатковому договорі від 12 березня 2021 року сторони визначили розмір відсотків за користування кредитом - 60 % річних, що відповідно до додатку № 1 до цього договору становить щомісячний платіж в розмірі 4560,60 грн, який мав сплачуватись щомісяця з 24 квітня 2021 року по 23 серпня 2021 року. Однак, за березень 2021 року сторонами визначений платіж по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 3528,97 грн. 24 березня 2021 року відповідачем здійснений платіж на суму 3530,00 грн, тобто здійснено оплату відсотків за користування кредитом з переплатою 1,03 грн. Також відповідачем 25 квітня 2021 року здійснена оплата в розмірі 4700,00 грн, тобто здійснена оплата процентів за користування кредитом з переплатою 139,4 грн.

В матеріалах справи відсутні дані про здійснення відповідачем сплати відсотків за користування кредитом в травні, червні, липні та серпні 2021 року. Тобто сума за процентами за користування кредитом становить 18242,4 грн, а з урахуванням здійсненних відповідачем переплат сума заборгованості становить 18101,25 грн. А отже заявлена позивачем вимога про стягнення суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 18101,25 є доведеною, і ця сума обґрунтовано стягнута судом першої інстанції з відповідача на користь позивача.

На підставі п.п. 1.5,7.1 договору, позивачем заявлена, і судом задоволена вимога про стягнення 720 % річних, як таких що нараховуються, як відсотки за користування кредитом після закінчення строку, на який надано кредит.

За умовами п.п 1.5 договору, з урахуванням внесених змін додатковим договором від 12 березня 2021 року сторонами визначено: «строк дії договору : Кредит надається строком на дев`ять місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 24 листопада 2020 року по 23 серпня 2021 року. Договір набуває чинності з моменту його укладення (підписання сторонами). У разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, сплати пені, штрафів та інших нарахувань передбачених договором, дія даного договору продовжується до повного виконання позичальником зобов`язань, включаючи день фактичного та повного розрахунку. Після закінчення строку, на який надано кредит, відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі визначеному п.7.1 договору. Пеня за неналежне виконання позивальником зобов`язань нараховується в розмірі визначеному у п.8.3 договору до повного розрахунку за договором».

У п.7.1. договору: «сторони дійшли згоди про те, що у випадку порушення позичальником графіку розрахунків (додатку №2 до даного договору), а саме: ненадходження планового щомісячного платежу в повному обсязі та в строки передбачені графіком розрахунків, з наступного дня кредит за договором автоматично визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту з підвищеним ризиком відсотки за користування кредитом нараховуються в розмірі 720 % річних за користування кредитом».

Таким чином, сторони при укладенні договору обумовили розмір відсоткової ставки у разі прострочення виконання зобов'язання, даний пункт договору не визнавався сторонами недійсним та неоспорювався, а тому доводи апеляційної скарги про не відповідність засадам справедливості, добросовісності, розумності погодження сторонами договору, відсоткової ставки на рівні 720% у випадку порушення позичальником строків розрахунків не може бути підставою для скасування судового рішення в частині визначених до стягнення відсотків за прострочення виконання взятих на себе зобов`язань.

З розрахунку наведеного в позові вбачається, що вказана процентна ставка була нарахована за 22 дні, після дати визначеної для повернення кредиту, тобто після настання неправомірного користування кредитом після закінчення строку кредитування, сторонами у договорі обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом, і така умова охоплюється положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання за цим договором.

Вирішуючи вимоги про стягнення штрафу за умовами договору застави суд першої інстанції вказав на те, що за умовами договору застави транспортного засобу штраф підлягає стягненню у розмірі 30% від вартості предмета застави та становить 5400,00 грн (180000,00 грн*30%=5400,00 грн).

Так, у п.2.2. договору застави сторонами визначена вартість предмету застави в сумі 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривень.

Питання відповідальності за невиконання умов договору застави визначені п.п.4.1 - 4.4 договору застави. Обов`язок застоводавця сплати на користь заставодержателя штраф у розмірі 30 % від вартості предмета застави визначений у п.4.3. договору застави у разі невиконання чи неналежного виконання пунктів 3.3.1, 3.3.5, 3.3.6, 3.3.8.

Пунктом 3.3.6 договору застави визначено зобов`язання застоводавця: «без письмової згоди заставодержателя предмет застави не має залишати межі Київської області».

Матеріали справи містять дані про встановлення обладнання стеження за місцезнаходженням транспортного засобу, належного відповідачу та інформацію за результатами обробки зібраних даних встановленого обладнання стеження, з яких вбачається, що автомобіль в період з 24 листопада 2020 року по 29 червня 2021 року переважно перебув в межах Київської області, однак також було зафіксовано його місцезнаходження поза межами Київської області, зокрема, у м. Одеса, у м. Херсон , у м. Житомир, с. Проморське (а.с.51-57, 93-96).

Таким чином, вимога позивача щодо стягнення штрафу відповідає п. п. 4.3, 3.3.6 договору застави транспортного засобу, нарахування здійснене відповідно до умов договору, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу з ОСОБА_1 за порушення позичальником умов договору застави від 24 листопада 2020 року в розмірі 54000,00 грн, оскільки вказані обставини доведені матеріалами справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Оскільки, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про компенсацію судових витрат, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, представник ТОВ «Гелексі Фінанс» у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з відповідача на їх користь судові витрати та вказала, що вони очікують понести судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн, та зазначила, що докази, які підтверджують понесені ними витрати на правничу допомогу буде надано ними до суду.

17 червня 2022 року від представника ТОВ «Гелексі Фінанс» до суду апеляційної інстанції надійшов опис робіт, виконаних адвокатом, з доказами на підтвердження розміру витрат, в якому остання вказала, що витрати на професійну правничу допомогу за ведення справи в суді апеляційної інстанції у справі №759/21431/21 склали 6000,00 грн, до яких входить: ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги, підготовка відзиву на апеляційну скаргу та направленя відзиву до суду апеляційної інстанції (3 години, вартість послуги: розробка та подання заяв по суті справи - 2000,00 грн/год, а всього 6000,00 грн).

На підтвердження вказаних обставин представником подано копію договору про надання правничої допомоги №26 від 30 травня 2022 року; копію акту приймання-передачі виконаних робіт №1 від 02 червня 2022 року та копію платіжного доручення №8203 від 02 червня 2022 року.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 цього Кодексу).

Водночас за змістом ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частини 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 ст. 141 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що надані представником документи, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн з відповідача, оскільки вказаний розмір має бути як доведений документально, так і обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Дударенко А.М. представляла інтереси позивача на всіх стадіях розгляду справи. У зв`язку з цим, позиція позивача на всіх стадіях розгляду справи суттєво не відрізняється, доводи відзиву на апеляційну скаргу є ідентичними доводам позовної заяви, а тому беручи до уваги складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, а саме ознайомлення з апеляційною скаргою та написання відзиву, та значимість таких дій, колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином не обґрунтованими, та такими, що суперечать принципам розумності та справедливості.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Предславинська, 28, офіс 401).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук