Дата документу 08.07.2022 Справа № 332/5113/13-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/5113/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Федоренко О.І.
Провадження № 22-ц/807/1000/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2013 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки,

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2013 року Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 14 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Ляшенко А.В. був укладений кредитний договір № 5-393-028И, згідно з умовами якого відповідач отримав кредитні ресурси в сумі 247 900,00 (двісті сорок сім тисяч дев`ятсот гривень 00 копійок). При укладенні кредитного договору відповідач відповідно до ст. 509 ЦК України прийняв на себе зобов`язання повернути кредит до 14 лютого 2028 року та сплачувати відсотки за користування кредитом позивачу згідно з процентною ставкою у розмірі 17 відсотків річних. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 5-393-028П від 14.02.2008р. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість за процентами, нарахованими за період з 01.07.2009р. по 02.09.2013р. у сумі 172 915,22 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто на користь Акціонерного товариства «Банк «Фінанси і кредит» з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , і ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2

солідарно заборгованість по процентам за кредитним договором № 5-393-028И від 14.02.2008р. в розмірі 172 915,22 грн. і судовий збір 1729,15 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 17.10.2013 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом АТ КБ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, залишено без задоволення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізінг» про заміну сторони виконавчого провадження, задоволено.

Замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізінг» у справі № 332/5113/13-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5-393-028И від 14.02.2008р. та договором поруки № 5-393-028П від 14.02.2008р.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року про задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізінг» про заміну первісного стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» у виконавчому провадженні, боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення заборгованості у вигляді нарахованих відсотків у розмірі 172 915,22 грн. з поручителя ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що банк скористався своїм правом на дострокове витребування всього кредиту, що встановлено рішення суду від 06.10.2010р., а тому втратив право на подальше нарахування відсотків, які просить стягнути в цій справі.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, хоча копію апеляційної скарги вручено представнику 18 лютого 2022 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження

розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України належить нескладні справи та справи, ціна позову у яких не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі не перевищує такого розміру та справа а категорією спору не є складною.

Тому, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

За вимогами п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 14 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені, відповідно, кредитний договір № 5-393-028И та договір поруки № 5-393-028П, на умовах, викладених в договорах (т.1 а.с.56, 9).

За кредитним договором ОСОБА_2 отримав від банку на поточні потреби 247 000,00 грн. з визначеними умовами та порядком погашення кредиту, а ОСОБА_3 на умовах договору поруки прийняла на себе солідарну відповідальність перед банком за невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору. Строк дії обох договорів до 14 лютого 2028 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 02 вересня 2013 року розмір нарахованих процентів становить 172 915,22 грн. (т.1 а.с.1013).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, зазначивши, що сторони договору дійшли до згоди усіх істотних умов договорів, із чого зроблений висновок про визнання цими сторонами умов договорів та наслідків їх невиконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального права, як на підставу незаконності рішення суду. Зазначила, що позивач використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишається несплаченою, а також процентів, належних йому на підставі ст.1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору у судовому порядку. При цьому, апелянт посилається на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2010р. у справі № 2-1289/10 та додаткове рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2011 р. у справі № 6-139/11, на підставі яких з боржника та поручителя по справі вже було солідарно стягнуто суму заборгованості, проценти та пеню.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, визнає доводи апеляційної скарги

обґрунтованими та приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні данні, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин (на час ухвалення судом заочного рішення у цій справі ст. 214 ЦПК).

Всупереч зазначеним вимогам, суд при ухваленні рішення про задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентам, не дослідив повною мірою наявні у справі докази та неправильно застосував норми матеріального права щодо кредитних відносин.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова

установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві, що не заперечується відповідачами. Останні зобов`язалися за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами упродовж до 14 лютого 2028 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звертаючись до суду із позовом, позивачем було долучено до позовної заяви копії рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2010р. у справі № 2-1289/10 (т.1 а.с.14) та копію додаткового рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2011р. у справі № 6-139/11 (т.1 а.с.15). Із змісту вказаних рішень слідує, що АТ «Банк «Фінанси та кредит» на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України звернувся за захистом свого порушеного права, пред`являючи вимогу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про дострокове повернення частини позики та сплати процентів і пені. За наслідками розгляду судових справ вказані вимоги були повністю задоволені.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції, всупереч вимогам, встановленим ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не взято до уваги зазначені вище обставини.

Між тим, дії кредитора у виді пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків мають наслідком втрату права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12.

Також, згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові

від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц, наявність судового рішення про задоволення ви-

мог кредитора щодо всієї суми заборгованості за тілом кредиту, яке боржник не виконав, не є

підставою для подальшого нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор у цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, вимоги про стягнення процентів, заявлені після ухвалення рішення про дострокове повернення кредиту, є безпідставними.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості у вигляді нарахованих процентів з поручителя ОСОБА_3 . І її доводи з огляду на вище наведені правові висновки ВП ВС, колегія визнає обґрунтованими.

Крім того, колегія наголошує на тому, що нараховані поза межами строку кредитування, який закінчився у разі задоволення дострокової вимоги банку судом, відсотки не можна стягувати й з позичальника.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, за вказаних обставин, колегія вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги та скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2013 року у повному обсязі із відмовою в задоволенні позову банку (правонаступник ТОВ «Олком-Лізинг») відносно обох відповідачів у зв`язку із незаконністю вимог позовної заяви.

Приймаючи постанову про відмову в задоволенні позову, колегія відповідно до приписів статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які належить стягнути з ТОВ «Олком-Лізинг» як правонаступника позивача в особі АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь апелянта ОСОБА_1 у сумі 2 593,72 грн. ( квитанція а.с. 149).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2013 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки у вигляді відсотків на суму 172 915,22 - відмовити.

Стягнути з ТОВ «Олком-Лізинг» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 593,72 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 08 липня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова