рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/3352/22

Номер провадження 2/495/1656/2022

19 липня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі Коліниченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 у якій просить суд:

-визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 01.02.2022 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо продажу ОСОБА_1 квартири під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.;

-визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.

В обґрунтування позову зазначає, що 01 лютого 2022 року між нею та ОСОБА_2 було досягнуто згоди, щодо продажу їй квартири під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.

Зазначена квартира належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2016 року.

Між сторонами була досягнуто згоди, щодо ціни та строків виконання зобов`язань. Позивачка ОСОБА_1 повністю розрахувалась за спірну квартиру, що підтверджується відповідним пунктом договору, підписаним відповідачем.

Після виконання обов`язків покупця (сплати коштів за квартиру), відповідачем були передані позивачу ключі від спірного нерухомого майна відповідні правовстановлюючі документи, позивачка ОСОБА_1 почала користуватись нею та користується по цей час на правах власника.

ОСОБА_1 зазначає, що на її неодноразові вимоги до продавця стосовно оформлення договору купівлі-продажу квартири в передбачений цивільним законодавством нотаріальній формі, відповідач по теперішній час з різних мотивів (зайнятістю та інше) ухиляється від нотаріального оформлення угоди, посилаючись в тому числі на обмеження, пов`язані із введенням на території України військового стану.

У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 03.06.2022 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

19.06.2022 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, просить справу розглядати у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, 18.07.2022 року до канцелярії суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 у якій останній зазначає, що не заперечує проти задоволення вимог ОСОБА_1 та просить справу розглядати у її відсутність.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 01 лютого 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди, щодо продажу квартири під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру квартири під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.

Зазначена квартира належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Кунір І.В. та зареєстрованого в реєстрі під №984, що підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності.

Між сторонами була досягнуто згоди, щодо ціни та строків виконання зобов`язань. Позивачка ОСОБА_1 повністю розрахувалась за спірну квартиру, що підтверджується відповідним пунктом договору, підписаним відповідачем.

Як вказує позивачка ОСОБА_1 , після виконання обов`язків покупця (сплати коштів за квартиру), відповідачем були передані позивачу ключі від спірного нерухомого майна відповідні правовстановлюючі документи, позивачка ОСОБА_1 почала користуватись нею та користується по цей час на правах власника.

ОСОБА_1 зазначає, що на її неодноразові вимоги до продавця стосовно оформлення договору купівлі-продажу квартири в передбачений цивільним законодавством нотаріальній формі, відповідач по теперішній час з різних мотивів (зайнятістю та інше) ухиляється від нотаріального оформлення угоди, посилаючись в тому числі на обмеження, пов`язані із введенням на території України військового стану.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно із ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

У відповідності зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.

Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Висновки за результатами розгляду справи

На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист прав позивача та відповідач не заперечує проти вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 01.02.2022 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо продажу ОСОБА_1 квартири під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.;

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду.

Суддя О.О.Боярський