Справа № 466/1702/22
Провадження № 2/466/1425/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого судді Кавацюка В.І

при секретарі Настасяк Б.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної

медичної допомоги та медицини катастроф»

представник позивача Ісканін М.С.

представник відповідача Баран Я.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и в :

15 березня 2022 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», відповідач) про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування своїх вимог зазначав, 02 липня 2003 року на підставі наказу №179 він був прийнятий на посаду медсестри швидкої медичної допомоги ПС-4 КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на час відсутності основного працівника.

Наказом КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 30 грудня 2021 року №1190 працівників було попереджено про обов`язковість вакцинування від COVID-19 з наданням підтверджуючих документів або документів про наявність протипоказань до 16 січня 2022 року та можливість відсторонення від роботи у випадку неподання відповідних документів.

Наказом КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 14 січня 2022 року №27 внесено зміни до вищевказаного наказу №1190 та встановлено нові строки для подачі документів про проведення щеплення від COVID-19 або наявність протипоказань до вакцинування до 31 січня 2022 року.

28 січня 2022 року відповідачем видано наказ №123-к/тр «Про відсторонення від роботи Сергія Палій», яким його, позивача, було відсторонено від роботи з 05 лютого 2022 року у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до здійснення щеплення.

01 лютого 2022 року ним, позивачем, було подано відповідачу заперечення, в якому викладено причини та підстави відмови від обов`язкового щеплення від COVID-19.

01 березня 2022 року на підставі наказу №297к/тр його, ОСОБА_2 , допущено до роботи у зв`язку з зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04 жовтня 2022 року.

Вважає, що оскаржуваний ним наказ про відсторонення від роботи і незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він суперечить положенням ст. 43 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини (ООН, 1948 рік), ст. 1 Європейської соціальної хартії, ст. ст. 2, 21, п.2 ч.1 ст. 40, ст. ст. 43, 46 КЗпП України, а також суперечить приписам Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а тому змушений звернутись за захистом своїх порушених прав в суд.

Крім цього, зазначає, що дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 №3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.02.2021 №213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, вважає, що у роботодавця немає правових підстав примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби.

З огляду на такі факти, враховуючи приписи ст. 43 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 1 Європейської соціальної хартії, Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст. ст. 2, 21, 43, 46, 147 КЗпП України, ст. ст. 12, 14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 28 січня 2022 року №123-к/тр про відсторонення його від роботи та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2022 року по 01 березня 2022 року в розмірі 20 928,00 грн. (двадцять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2022 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд.

15 квітня 2022 року відповідач КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» подав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, що відсторонення позивача від роботи в період з 05 лютого 2022 року до 01 березня 2022 року було проведено з додержанням наведених у відзиві вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні позову просить відмовити.

21 квітня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ісканін М.С. подала до суду відповідь на відзив, в якій, поряд з іншим, зіслалась на те, що у відповідності до правової позиції Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» зазначається, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8. 19, 64 Конституції України.

В судовому засіданні 14 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ісканін М.С. позов підтримали, зіславшись на обставини, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Баран Я.В. в судовому засіданні 14 червня 2022 року проти задоволення позов заперечив, покликаючись на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .

В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 22 червня 2022 року о 12.30 год., учасники процесу не з`явились та подали заяви про завершення розгляду справи без їх участі.

У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 22 червня 2022 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Ісканін М.С., пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №179 від 02 липня 2003 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду медсестри швидкої медичної допомоги ПС-4 КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (раніше «Комунальна Львівська станція швидкої медичної допомоги») на час відсутності основного працівника.

Наказом КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 30 грудня 2021 року №1190 працівників цього підприємства було попереджено про обов`язковість вакцинування від COVID-19 з наданням підтверджуючих документів або документів про наявність протипоказань до 16 січня 2022 року та можливість відсторонення від роботи у випадку неподання відповідних документів.

Наказом КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 14 січня 2022 року №27 внесено зміни до вищевказаного наказу №1190 та встановлено нові строки для подачі документів про проведення щеплення від COVID-19 або наявність протипоказань до вакцинування до 31 січня 2022 року.

28 січня 2022 року відповідачем видано оскаржуваний позивачем ОСОБА_1 наказ №123-к/тр «Про відсторонення від роботи Сергія Палій», яким його було відсторонено від роботи з 05 лютого 2022 року у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до здійснення щеплення.

01 березня 2022 року на підставі наказу №297к/тр позивача ОСОБА_1 допущено до роботи у зв`язку з зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04 жовтня 2022 року.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що підставою для його видання слугувала службова записка завідувача підстанції №4 станції ЕМД Львів Орини Косакевич та акт фіксації відмови від надання сертифікату або довідки ЗОЗ.

Відповідно до приписів ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників.

Положеннями ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Зі змісту оскаржуваного позивачем ОСОБА_1 наказу про відсторонення його від роботи вбачається, що роботодавець при його виданні керувався положеннями ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказом МОЗ України від 30 листопада 2021 року №2664, ч.1 ст. 94 КЗпП України т ст. 1 Закону України «Про оплату праці».

Приписами ст. 46 КЗпП України встановлено вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, відповідно до яких відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Правовий висновок про те, що ст. 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III, як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Але, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 (в редакції, визначеній постановою від 20 жовтня 2021 року №1096, яка діяла на час видання наказу «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення:

1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. №2153 (далі-перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Згідно з ч.2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Відповідно до ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Особам, які не досягли п`ятнадцятирічного віку чи визнані у встановленому законом порядку недієздатними, профілактичні щеплення проводяться за згодою їх об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників. Особам віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років чи визнаним судом обмежено дієздатними профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації та за згодою об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників цих осіб. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, а ніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Судом встановлено, що при відстороненні позивача ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 не було дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише службової записки завідувача підстанції №4 станції ЕМД Львів ОСОБА_4 та акту фіксації відмови від надання сертифікату або довідки ЗОЗ, які самі пособі не створюють жодних юридичних наслідків.

При виданні оскаржуваного позивачем ОСОБА_1 наказу про його відсторонення відповідачем також не було взято до уваги також правовий висновок Конституційного Суду України, який викладений у рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» про те, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України, а також правовий висновок про те, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8. 19, 64 Конституції України.

Як визначено в ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом встановлено, що в період відсторонення позивача від роботи йому було призупинено виплату заробітної плати.

Оскільки судом встановлено, що в порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов ОСОБА_1 про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного, суд приходить до висновку, що така вимога підлягає до часткового задоволення, оскільки такий розмір середнього заробітку за період з 05 лютого 2022 року по 01 березня 2022 року становить 16 220,18 грн., а не 20 928,00 грн., як про це зазначає позивач.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 18, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 133, 134, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №123-к/тр від 28 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи Сергія Палій».

Стягнути з комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 лютого 2022 року по 01 березня 2022 року, в розмірі 16 220, 18 грн. (шістнадцять тисяч двісті двадцять гривень вісімнадцять копійок) та 1007, 40 грн. (одну тисячу сім гривень сорок копійок) витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники процесу:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», адреса місцезнаходження: 79059, м. Львів, вул. І.Миколайчука, буд.9, .

Повний текст судового рішення складено 28 червня 2022 року.

Суддя В. І. Кавацюк