Справа № 301/920/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.

з участю секретаря Кекерчень М. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гецка Михайла Михайловича, що діє від імені позивачки ОСОБА_1 , на рішення Іршавського районного суду від 12 листопада 2015 року, ухвалене суддею Пітерських М. О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Іванишинець Валентина Іванівна, про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2015 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що про договір дарування від 10 травня 2007 року, сторонами якого були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вона дізналася тільки у січні 2015 року. Про укладення та підписання цього договору позивачка не пам`ятає. Протягом 2005-2007 років позивачка переживала регулярні психологічні переживання, що були викликані конфліктом з сестрою та наявністю судового спору, який вирішено на користь сестри. Вважає, що під час укладення даного договору дарування позивачка не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки протягом тривалого часу хворіє на захворювання, які могли вплинути на її психічне здоров`я. Крім того, укладення договору дарування житлового будинку в цілому на користь відповідачки, не відповідає її дійсній волі, оскільки вона мала намір подарувати свій будинок обом дітям, а не тільки доньці.

Рішенням Іршавського районного суду від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

На це рішення адвокат Гецко М. М., що діє від імені позивачки ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Зазначає, що місцевий суд не з`ясував всіх обставин справи, а отже ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

З матеріалів справи слідує, що 10 травня 2007 року між сторонами було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу Іванишинець В.І. в реєстрі за №1729.

За цим договором ОСОБА_1 передала безоплатно своїй дочці ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,26 га за цією ж адресою, кадастровий номер :02:001:0004.

З тексту вказаного договору слідує, що сторонам роз`яснено зміст договору та ними прочитано його текст, що підтверджується їх підписами.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року (справа № 6-1531цс16) та в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року (справа 6-9цс12).

За клопотанням представника позивача, ухвалою Іршавського районного суду від 03.06.2015 року у даній справі було призначено комплексну амбулаторну психолого-психіатричну експертизу. Згідно висновку судового експерта від 29 липня 2015 року № 580 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час психічним захворюванням не страждає, виявляє ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. Може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На час укладення договору дарування від 10.07.2007 року, ОСОБА_1 також психічним захворюванням чи недоумством не страждала, виявляла ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. За своїм станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час укладення договору дарування ОСОБА_1 не мала таких індивідуально-психологічних особливостей, які б могли суттєво вплинути на її здатність керувати своїми діями, передбачати їх наслідки, розуміти характер і фактичний зміст власних дій.

З письмових роз`яснень експертів також слідує, що психічний стан ОСОБА_1 станом на 2007 рік експерти оцінювали згідно даних медичної документації. Жодних розладів психічної сфери в медичній документації не зафіксовано, рекомендації лікарів щодо необхідності консультації лікаря-психіатра не відображено. Ретроспективно оцінюючи психічний стан на 2007 рік, з врахуванням актуального психічного стану (при обстеженні), знаючи та розуміючи особливості розвитку будь-яких психічних розладів, експерти вважали достатньою інформацію про психічний стан підекспертної особи на час вчинення нею правочину. Особливістю хронічних психічних розладів є їх прогредієнтність, тобто прогресування хвороби із плином часу. Враховуючи, що при експертному дослідженні у ОСОБА_1 не виявлено важких психічних розладів, тому очевидно, що 8 років назад (у 2007 році) таких розладів не було.

В роз`ясненнях експертів також вказано, що розлади особи та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом не відноситься до тяжкого психічного розладу, дефініція якого чітко прописана у ст. 1 Закону «Про психіатричну допомогу». Ступінь вираженості наявного у ОСОБА_1 психічного розладу дає можливість особі адекватно усвідомлювати оточуючу дійність, свій психічний стан та поведінку. У процесі експертного дослідження підекспертна повно та зрозуміло описала ситуацію, яка склалася в родині, з приводу чого надала своє оціночне судження «що донька її обдурила». Такі висловлювання також свідчать про критичне розуміння ситуації, яке не притаманно психічно хворим. Оскільки на момент дослідження у ОСОБА_1 не відмічається вираженого зниження індивідуально-психологічних особливостей, то і на момент укладення договору дарування (10.05.2007 р.) у неї не могло бути виражених змін, тому вона могла правильно розуміти свої дії та передбачати їх наслідки.

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення оспореного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного в такому стані правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Крім того, згідно з висновком експертизи за своїм психічним станом ОСОБА_1 могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час укладення договору дарування 10 травня 2007 року.

Позивачка та її представник заперечили результати цієї експертизи, посилаючись на висновок спеціаліста від 21.04.2015 року та фахівця від 05.11.2015 року, а також покази свідків. Однак, ці докази не є належними у даній справі, оскільки здатність особи розуміти значення своїх дій та керувати ними може підтвердити тільки експерт у даній сфері шляхом проведення відповідної експертизи.

В матеріалах справи є ще один висновок судово-психіатричних експертів № 52, з якого слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладення договору дарування 10.05.2007 року страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Вираженого стійкого органічного (судинного, дісметаболічного ґенезу) емоційно-лабільного розладу, із значним зниженням когнітивних функцій» (що відповідало діагностичним критеріям рубрики «F06/8» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). При цьому ступінь вираженості розладів її когнітивних та емоційно-вольових функцій, під час укладення договору дарування 10.05.2007 року, був настільки виражений, що абсолютно позбавляв її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (тобто підпадало під дію ст. 39 ЦК України). Враховуючи вищевказане, питання відносно її фізичного стану на 10.05.2017 рік втрачає сенс.

Враховуючи актуальний психічний стан у теперішній час, наявність у неї стійкого психічного розладу у вигляді «Вираженого стійкого органічного (судинного, дісметаболічного ґенезу) емоційно-лабільного розладу, із значним зниженням когнітивних функцій» (що відповідало діагностичним критеріям рубрики «F06/8» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує додаткових роз`яснень тексту процесуальних документів, матеріалів цивільного провадження, та часу для їх обміркування.

Як така, що страждає на психічний розлад, який суттєво впливає на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути визнана судом у дійсний час обмежено дієздатною (ст. 36 ЦК України).

Отже, з вказаного слідує, що у даній справі є два зовсім протилежні висновки судової експертизи. Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України для уникнення сумнівів щодо правильності того чи іншого висновку судової експертизи, призначено повторну стаціонарну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, а її проведення доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної та судової психіатрії та наркології.

Необхідність призначення повторної експертизи для встановлення факту здатності чи нездатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 10.05.2007 року зазначено також у експертному дослідженні лікаря судово-психіатричного експерта Ревенок О., психогола експерта судового Радзевілова Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії та наркології.

Проте, ця повторна експертиза проведена так і не була, спочатку по причині втрати матеріалів справи, а потім по причині відсутності в Українському науково-дослідному інституті соціальної та судової психіатрії та наркології стаціонарного відділення.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції адвокат Ільчук І. М., що діє від імені відповідачки ОСОБА_2 , також заявив клопотання про призначення повторної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. На вирішення експерта просив поставити такі питання:

1)У якому психічному, емоційному та фізичному стані знаходилася ОСОБА_1 під час укладення 10.05.2007 року договору дарування?

2)Чи страждала ОСОБА_1 психічними розладами станом на 10.05.2007 року та якими саме? Якщо страждала психічними розладами, то якими первинними медичними документами це підтверджується?

3)Чи могла ОСОБА_1 за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування 10.05.2007 року?

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2019 року клопотання адвоката Ільчука І. М. про призначення повторної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи задоволено. Проведення експертизи доручено Державній установі «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» м. Київ.

Однак і цього разу провести повторну експертизу не вдалося. На цей раз по причині відмови особи від проходження психолого-психіатричної експертизи.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 травня 2021 року було витребувано від Державної установи «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» оригінали або належно завірені копії документів, що стали підставою для повернення матеріалів справи, та залишення без виконання ухвали суду про проведення судової експертизи.

Необхідність витребування цих документів пояснювалося тим, що у випадку встановлення ухилення від участі в експертизі, дана обставина матиме негативні наслідки для сторони.

З роз`яснень, наданих Державною установою «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» у листі від 31.05.2021 року № 17/01/528 слідує, що ОСОБА_1 , під час спілкування з нею в телефонному режимі, заперечила проти проведення відносно неї стаціонарної експертизи, погодившись на амбулаторну.

Таким чином, з вказаного слідує, що проведення повторної експертизи виявилося неможливим, в тому числі і по причині того, що ОСОБА_1 заперечила необхідність проведення щодо неї стаціонарної експертизи. Надалі, нових клопотань про призначення повторної стаціонарної чи амбулаторної експертизи від сторін до суду не надходило.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку достатніх доказів, які б свідчили, що позивачка ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час укладення договору дарування від 10.05.2007 року, немає. Висновки наявних у справі експертиз суперечать одне одному, а провести повторну експертизу виявилося неможливим, в тому числі по причині відмови позивачки від проходження повторної стаціонарної психолого-психіатричної експертизи. Висновок спеціаліста від 21.04.2015 року і фахівця від 05.11.2015 року, а також покази свідків не є належними доказами для підтвердження заявлених позовних вимог.

З пояснень приватного нотаріуса Іршавського нотаріального округу Іванишинець В. І., даних в суді першої інстанції, слідує, що позивачка приходила до нотаріальної контори, щоб укласти договір дарування будинку, кілька раз. Їй була надана консультація відносно того, який пакет документів необхідно зібрати. При укладанні договору, позивачці було зачитано зміст договору та роз`яснено суть договору дарування, а саме: що за вказаним договором право власності на майно переходить до обдаровуваної особи. Позивачка розуміла суть договору дарування і укладала його добровільно. Ніяких зовнішніх ознак психічних розладів у позивачки, чи ознак того, що вона не усвідомлює значення своїх дій, не було. Позивачка при укладенні договору поводила себе адекватно. У кінці 2014 року або на початку 2015 року позивачка приходила у ноткотнору зі своїм сином та повідомила, що передумала дарувати весь будинок дочці, тому хоче розірвати договір дарування. Зміст цих пояснень відтворено у рішенні суду першої інстанції із досліджених судом доказів.

Пояснення нотаріуса узгоджуються з показами відповідачки ОСОБА_2 , допитаної судом першої інстанції в якості свідка, які також відтворені у рішенні суду першої інстанції.

Покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не спростовують того факту, що позивачка розуміла і могла розуміти значення своїх дій у 2007 році, коли уклала оспорюваний договір дарування. Свідок ОСОБА_3 показала, що вона стала помічати розлади у поведінці позивача з 2009 року, тобто по спливу майже двох років після укладення оспорюваного договору.

В апеляційній скарзі апелянт не надає аналізу показам свідків та поясненням нотаріуса, однак і не заперечує правильність їх відтворення у рішенні суду.

Отже, з вказаного слідує, що позивачка ОСОБА_1 розуміла який саме договір вона укладає та які саме наслідки для неї матиме укладення цього договору. Про усвідомлене бажання укласти договір дарування будинку та земельної ділянки на користь відповідачки також свідчить те, що позивачка зверталася до нотаріальної контори кілька разів, а бажання розірвати у нотаріуса цей договір чи визнати його недійсним у судовому порядку виявила тільки по спливу майже восьми років.

За цих обставин місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову за його недоведеністю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Гецка Михайла Михайловича, що діє від імені позивачки ОСОБА_1 , залишити без задоволення

Рішення Іршавського районного суду від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий

Судді