Провадження №2/522/2349/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2020 року до Приморського районного суду м.Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником транспортного засобу за участі якого 01.06.2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, другим учасником ДТП був відповідач у справі. Вина відповідача встановлена Постановою Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/9982/20, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ УСК КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП. Водночас, відновлення автомобілю позивача після ДТП потребувало більш коштовного ремонту, який був проведений позивачем за власний рахунок на суму 21 285 грн. Правовою підставою вимог зазначені п.3 ч.2 ст.11, ст.23, ст.1167, ч.ч.1 та 2 статті 1187, ст.1194 ЦК України, ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження по справі.

03 червня 2021 року від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач зазначає, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована відповідно до полісу (договору) №АМ/852646, страхової суми у розмірі 100 000 тисяч гривень вистачає що б в повному обсязі відшкодувати завдану позивачу внаслідок ДТП шкоду. Згідно розрахунку суми страхового відшкодування, наданого третьою особою у справі, належна сума страхового відшкодування позивачу складає 39 308,02 гривень, тобто повністю відшкодовує витрати пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу позивача. Відповідач також не погоджується з необхідністю у позивача придбавати матеріали та запасні частини для ремонту автомобіля, позивач не довела, що вона є власницею транспортного засобу. Із вимогою про стягнення моральної шкоди відповідач також не згодний, оскільки ані позивач ані її чоловік, який керував транспортним засобом, не зазнали будь-яких травм чи інших ушкоджень здоров`я, в момент після ДТП, при складанні протоколу, не відбувалось жодних суперечностей, шо могло б якимось чином завдати емоційних та фізичних страждань позивачу.

11 серпня 2021 року від представника Позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких представник підтвердив доводи, викладені у позовній заяві, наведено пояснення щодо суми матеріальної шкоди, завданої їй відповідачем, із посиланням на відповідні документи щодо придбання та доставки запчастин для ремонту автомобіля. Також наведені міркування щодо розміру моральної шкоди.

Протокольною ухвалою суду від 11 серпня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання сторони не з`явились.

19 липня 2022 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, про слухання справи сповіщався належним чином, про причини неявки не повідомив.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з грудня 2020 року.

Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач є власником автомобілю Subaru Legasy, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі автомобіль позивача), що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу

01.06.2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля позивача та автомобіля Mazda 6, р/н НОМЕР_2 під керуванням відповідача. ДТП спричинене тим, що відповідач керуючи автомобілем в м. Одесі по вул. Бориса Литвака, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Базарна, не надав перевагу в русі автомобілю, яким керував чоловік позивача рухаючись по головній дорозі, та скоїв зіткнення з автомобілем позивача. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Вина відповідача у вказаній ДТП встановлена та доведена Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2020 року по справі №522/9982/20, яка була залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18.09.2020 року.

За приписами ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно - правова відповідальність відповідача застрахована ПрАТ УСК КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП (далі - СК). Згідно розрахунку суми страхового відшкодування , здійсненого СК, належна позивачу сума страхового відшкодування склала 39 308,02 грн., що підтверджено листом СК від 23.07.2020 року за вих. №5572.

Як вбачається з позовної заяви та не заперечується учасниками справи. ПрАТ УСККНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП здійснило відповідну виплату Позивачу у розмірі 39 308,02 грн.

Звертаючись з позовом, Позивач зазначив, що ним додатково витрачено кошти на проведення ремонту автомобіля, на підтверджується чого було надано акт виконаних робіт № РС-005872 від 31.07.2020 року, за яким фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було виконано роботи по відновленню автомобілю позивача на суму 26 376,00 грн., також позивачем сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_3 вартість запасних робіт та матеріалів на суму 12 659,82 грн., а усього на суму 39 035,82 грн.

З вказаного акту вбачається окремо вартість виконаних робіт по відновленню автомобіля та вартість запасних частин та матеріалів, крім того окремо зазначений перелік запчастин, які надав позивач для виконання ремонту, а саме :

-Бампер передній - 1 шт.;

-Фара права (ксенон) 1 шт.;

-Ричаги ходової (вузол) 1 шт.;

-Амортизатор передній 1 шт.;

-Крило переднє праве 1 шт.;

-Підкрилок правий 1 шт.;

-Накладка порога правого 1 шт.;

-Стабілізатор пер. Підв.- 1 шт. ;

-Автошини Авант -2 шт..

На підтвердження придбання позивачем відповідних запчастин ОСОБА_1 з поміж іншого надано накладну про реалізацію товарів № від 30.06.2020 року відповідно до якої Амортизатор 2211,00 гривень (а.с. 26).

Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України, встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала.

Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Таким чином, потерпілому, як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика, як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобв`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Окрім цього п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що при визначення розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Судом встановлено, що відповідач є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, Позивачем понесені додаткові витрати на придбання відповідних запчастин з поміж іншого на Амортизатор у сумі 2 211, 00 гривень, що підтверджується накладною про реалізацію товарів № від 30.06.2020 року.

Щодо твердження позивача, про понесені додаткові втрати на придбання запчастин до транспортного засобу у загальній сумі 21 285, 00 грн., то суд не може прийнятий до уваги як належний доказ, оскільки квитанції не відображають які саме запчастини купувались, та чи були відповідні витрати пов`язані з ДТП, яка сталось 01 червня 2020 року, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи викладене, а також проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем, якому заподіяно матеріальної шкоди з боку винної особи, правомірно заявлені вимоги до відповідача про стягнення суми матеріальної шкоди в розмірі 2 211,00 грн., в іншій частині розміру матеріальної шкоди, Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, понесені відповідні витрати, а відтак позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з постанови Верховного суду від 13 червня 2019 року по справі № 587/1080/16-ц «У відповідності з ст. ст. 1166, 1167, 1172, 1187 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків.

Отже, підставами для цивільно-правової відповідальності є: наявність майнової шкоди; протиправність поведінки (дія чи бездіяльність); вина; причинний зв`язок між збитком і протиправною поведінкою.

У відповідності з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач має право на звернення з вимогами про відшкодування шкоди до страхової компанії, а не до безпосереднього заподіювача шкоди, не може бути прийнято до уваги, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (ПРАВОВИЙ ВИСНОВОК Верховного Суду України у справі про відшкодування шкоди по справі № 6 - 2808 цс 15)».

З огляду на вищевикладене обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальних збитків у сумі 2 211, 00 гривень.

З приводу вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами п.6 ч.3 ст.2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема пропорційність.

Виходячи з наведених положень, суд вважає обґрунтованим та справедливим зменшити суму моральної шкоди, заявленої позивачем до стягнення з 5 000 гривень до 2 000 гривень.

Розмір зазначеної шкоди визначений судом з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивача, є достатнім та співмірним із заподіяною позивачеві моральною шкодою.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись п.3 ч.2 ст.11, ст.23, ст.1167, ч.ч.1 та 2 статті 1187, ст.1194 ЦК України, ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну шкоду у сумі 2 211 (дві тисячі двісті одинадцять) гривень та моральну шкоду у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 26 липня 2022 року

Суддя Чернявська Л.М.