Провадження №2/592/223/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Шияновської Т.В.,

з участю секретаря судового засідання Чайки Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово- комунальних послуг,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги обґрунтовує тим, що він з відповідачем є співвласниками (по 1/2 частки) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Витрати на утримання цього нерухомого майна позивач несе самостійно, сплачуючи кожен місяць рахунки за розподіл (доставку) природного газу, спожитий природний газ, водопостачання, поводження з побутовими відходами та електроенергію, на загальну суму 41 303,78 грн. Відповідач відмовляється брати участь у цих витратах, лише у 2021 році надав 2000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати з оплати житлово комунальних послуг у розмірі 18 651,89 грн, сплачені у період з липня 2017 року по листопад 2021 року, а також понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 23.12.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду.

У відзиві на позов відповідач, посилаючись на те, що не проживає в будинку з поважних причин, тільки зареєстрований за вказаною адресою, особового рахунку не відкривав, житлово-комунальними послугами не користується, просить в задоволенні позовних вимог відмовити, а також застосувати позовну давність.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що жодних перешкод у користуванні спільним нерухомим майном відповідачу не чинить, він втратив інтерес до будинку через те, що знайшов іншу сім`ю, при цьому відмовляється нести витрати на утримання майна. За відсутності доказів на підтвердження сплати відповідачем 2000 грн, просить стягнути з нього заборгованість без вирахування цієї суми.

В запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказує про те, що позбавлений можливості користуватися спільним будинком, в зв`язку з чим неодноразово звертався до правоохоронних органів. Наголошує, що понесені відповідачем витрати на сплату житлово-комунальних послуг не підтверджені належними доказами, а позов є передчасним, оскільки в досудовому порядку з вимогою відшкодування понесених витрат позивач до нього не звертався.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечували проти позову, просили застосувати позовну давність.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сумської міської державної нотаріальної контори Охріменко О.І. від 06.08.2018, ОСОБА_1 на ОСОБА_2 на праві спільної часткової приватної власності (розмір частки кожного 1/2) належить житловий будинок з прибудовами та з надвірними господарськими побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.08.2018, ОСОБА_2 є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача витрат за житлово-комунальні послуги, які були сплачені позивачем за період з липня 2017 року по листопад 2021 року на суму 41 303,78 грн.

Так, з доданих до позовної заяви копій квитанцій вбачається, що у період з 17.08.2018 до 13.12.2021 позивач сплатив за розподіл (доставку) природного газу 2 623,98 грн, за спожитий природний газ 34 572,45 грн, за використану електроенергію 1 835,30 грн, за послуги водопостачання 429,26 грн, за послуги з вивезення побутових відходів 2 022,41 грн (а.с. 8-125).

Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.5 ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі № 521/3743/17-ц, від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц, які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірного будинку і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Позивачем заявлені вимоги про відшкодування половини вартості понесених ним витрат на розподіл (доставку) природного газу, спожитий природний газ, водопостачання, поводження з побутовими відходами та електроенергію.

Витрати на розподіл (доставку) природного газу та за спожитий природний газ, за послуги з поводження з побутовими відходами, у розумінні ст.360 ЦК України, є об`єктивно необхідними, оскільки без надання вказаних послуг будинок може втратити свої споживчі властивості, як житлове приміщення. Зокрема відсутність газового опалення вплине на можливість проживання у зимовий період та технічний стан будинку, а відсутність послуг з поводження з побутовими відходами призведе до порушення санітарних, протипожежних та інших норм щодо користування жилим приміщеннями.

Решта комунальних послуг, зокрема витрати на водопостачання і електроенергію - це комунальні послуги, які надаються споживачу і оплачувати їх має саме особа, яка їх споживає, тобто використовує для власних потреб, що прямо передбачено п.5 ч.2 ст.7 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, і даний факт підтверджено сторонами, що відповідач у спірній квартирі з 2018 року не проживає, послуг за місцем знаходження спірної квартири не споживає. Оскільки у спірному будинку мешкає відповідач, то саме він використовує ці послуги для задоволення своїх власних побутових потреб. Зокрема послуги електропостачання використовується для освітлення приміщень будинку, роботи холодильника, телевізора та інших побутових приладів, що споживають електроенергію. Це ж стосується використання води. Отже, саме позивач має оплачувати використані ними комунальні послуги з електро- та водопостачання, а не покладати ці витрати на відповідача з 2018 року, тобто з часу, коли він перестав проживати у квартирі.

Відтак, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини витрат, понесених на сплату житлово-комунальних послуг за розподіл (доставку) природного газу в розмірі 2 623,98 грн, за спожитий природний газ в розмірі 34 572,45 грн, за надані послуги з поводження з побутовими відходами в розмірі 2 022,41 грн.

Відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами факт понесення позивачем вказаних витрат та їх розмір; суд відхиляє заперечення його представника щодо недопустимості доказів квитанцій, де платниками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки оплата за вказаними квитанціями проводилася за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1 , за номером особового рахунку, відкритого на ім`я померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - попередніх власниць будинку, матері та бабусі позивача. Надані позивачем на підтвердження проведених витрат квитанції, роздруковані з застосунку Ощад 24/7, є належними та допустимими, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку.

Судом також відхиляються вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості без вирахування 2000 грн в зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження передачі відповідачем вказаної суми в рахунок відшкодування понесених витрат, оскільки фактично позивачем збільшуються позовні вимоги, що у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України допускається до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, заслуговує на увагу заявлена під час судового засідання заява представника відповідача про сплив позовної давності для звернення позивачу до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача на його користь кошти, сплачені ним за житлово комунальні послуги по утриманню квартири за період з липня 2017 року по листопад 2021 року.

Однак, ураховуючи, що позивач, знаючи про обов`язок іншого співвласника брати участь в утриманні спільного майна, звернувся до суду з позовом 20.12.2021, тобто з пропуском строку позовної давності, тому відповідно до норм ст.267 ЦК України задоволенню підлягають вимоги в межах трирічного строку, який передував зверненню до суду з даним позовом, тобто за період з грудня 2018 року по листопад 2021 року.

Відтак, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача та стягує з відповідача на його користь 1/2 частину витрат, понесених ним за період з грудня 2018 року по листопад 2021 року на сплату житлово комунальних послуг будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за розподіл (доставку) природного газу в розмірі 2 623,98 грн, за спожитий природний газ в розмірі 34 572,45 грн, за послуги з поводження з побутовими відходами в розмірі 1 913,34 грн, всього на суму 38 399,13 грн, пропорційно до його частки власності (1/2), за виключенням 2 000 грн сплачених відповідачем у 2021 році, а саме: в сумі 17 199,56 грн (38 399,13 ? 2 2 000).

Інші доводи сторін на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову чи відмови у задоволенні вимог у повному обсязі не дають та вищенаведені підстави не спростовують.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в сумі 837,27 грн (17 199,56 х 908 ? 18 651,89).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово- комунальних послуг - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 17 199 (сімнадцять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн 56 коп та витрати по сплаті судового збору в розмірі 837,27 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 06.07.2022.

Суддя Т.В. Шияновська