справа №200/6309/19
провадження №2/932/889/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Сусла А.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерини Юріївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому, із урахуванням заяви про зміну підстав позову, поданої 17.03.2020, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Ричкою К.Ю., реєстровий номер 583 та застосувати до нього наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.

Суд звертав увагу, що позивач не просить застосувати конкретних наслідків недійсності оскаржуваного правочину. Представник позивача усно вказувала про те, що необхідно припинити право власності на квартиру за відповідачем, пізніше про необхідність зареєструвати право власності на квартиру за позивачем. Проте, із цього приводу письмової заяви, як того вимагає процесуальний закон, не подано.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідач є її внучкою. Сім`я останньої проживала у квартирі позивача, допомагала позивачу та після смерті останньої право власності на квартиру мало перейти до відповідача. Укладений між нею та відповідачем договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним у зв`язку із тим, що позивачка помилялася щодо природи правочину та вважала, що підписує заповіт. Після підписання договору вони продовжили всі проживати разом. Проте через деякий час ставлення сім`ї відповідача до неї погіршилося. Після цього, звернувшись до дочки, вона з`ясувала, що підписала договір купівлі-продажу. а не заповіт та звернулася до суду із позовом.

17.03.2020 позивач подала заяву у якій доповнила підстави позову та додатково вказала, що коштів за договором купівлі-продажу не отримувала.

Правом на подання відзиву відповідач не скористалась.

Третьою особою надано пояснення згідно яких остання діяла в межах положень закону та дотримавшись усіх вимог Закону України «Про нотаріат», ЦК України та СК України. Позивачу було роз`яснено умови договору.

В судовому засіданні позивач та представник надали пояснення, аналогічні фабулі позову.

Відповідач та її представник заперечили проти позову, вказали, що сім`я відповідача тривалий час проживала із позивачкою у її квартирі. При цьому допомагали позивачці, лікували її. Позивач була ініціатором укладення договору купівлі-продажу, розуміла природу договору. Позивач отримала грошові кошти за квартиру. Через деякий час позивачка почала заперечувати відчуження квартири та переїхала до дочки, матері відповідача.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Обставини, встановлені судом.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, який 01.02.2019 посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., реєстровий номер 583.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 за 805 120 грн., які отримані до підписання договору. За п.1.10 договору продавець зобов`язується звільнити майно від речей і передати ключі в день посвідчення договору.

Позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення договору їй виповнилося 79 років.

Згідно паспорту громадянина України та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку №12557 від 05.10.2021 місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 із 16.09.1983 та до даного часу.

Сторони не заперечують, що після укладення оскаржуваного договору позивач повернулася до квартири, продовжила там проживати, не мала наміру змінювати місце проживання, у неї залишилися ключі від квартири.

Відповідачем долучено пояснення ОСОБА_5 , від 29.09.2021, підпис якого посвідчено нотаріально, у якому вказано, що ОСОБА_5 позичив 400 тис.грн. для купівлі квартири у родичів за адресою: АДРЕСА_2 . Борг повернуто 27.06.2021.

Позивачем долучено виписку із особового банківського рахунку позивача за період з 04.05.2020 по 04.06.2021 на якому відображено лише операції із отримання пенсії.

Допитана у якості свідка позивач зазначила, що разом із нею, у її квартирі, проживала сім`я відповідача. Відносини були нормальні, привітні, довірливі. Вона оформила банківський рахунок на пенсію та передала катку відповідачу. яка розпоряджалася грошима. Відповідач є її онукою. Після смерті позивача квартира мала перейти у власність відповідача. Проте перехід права власності мав відбутися після смерті позивача, оскільки їй важливо було зберегти квартиру у своїй власності, квартира мала для неї цінність, оскільки вони з чоловіком тяжко працювали, щоб її купити. Йдучи до нотаріуса вона вважала, що підписує заповіт. На питання суду уточнила, що заповіт розуміє як розпорядження квартирою на випадок свої смерті. Нотаріус їй нічого не роз`яснювала, змісту договору вона не могла прочитати бо не мала окулярів, тексту договору їй не зачитували. Вона розписалася та вони повернулися до квартири. Грошових коштів вона не отримувала. Після укладення договору вона почула, як відповідач каже своєму чоловікові про те, що залишилося оформити на себе тільки воду. Це насторожило позивачку та вона звернулася до дочки, яка з`ясувала, що квартира була продана.

Допитані у якості свідків ОСОБА_6 (дочка позивача та матір відповідача) та ОСОБА_7 (дружина внука позивача та брата відповідача) пояснили, що позивач приїхала до ОСОБА_6 у гості. В процесі розмови запитала, чи може особа, яка не є власником квартири переоформляти на себе договори про надання комунальних послуг. Свідки почали розпитувати позивача із цього приводу та остання розповіла, що була в нотаріуса, проте не розуміє що вона підписувала. В родині існувала домовленість, що відповідач буде доглядати за позивачем та успадкує після неї спірну квартиру.

Допитані у якості свідків ОСОБА_8 (подруга позивача) та ОСОБА_9 (сусідка по будинку АДРЕСА_3 ) зазначили, що позивач не висловлювала наміру продати квартиру, довіряла відповідачу. Позивач повідомляла, що хвилюється, бо підписала в нотаріуса якісь сумнівні документи, до нотаріуса не взяла із собою окулярів.

Допитаний у якості свідків ОСОБА_6 (колишній зять позивача та батько відповідача) повідомив, що відповідач попросила грошові кошти на купівлю квартири у позивача. Він надав грошові кошти в сумі 150 тис. грн.

Свідок ОСОБА_10 (чоловік відповідача) повідомив, що договір купівлі-продажу запропонувала укласти позивач. Гроші були в нього, він їх передав відповідачу, коли вони були в нотаріуса. Після укладення договору вони продовжували проживати всі разом. Після того як позивач поїхала до своєї доньки вони більше не спілкувалися.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

За приписами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.3).

Статтями 12 та 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду України: від 11 листопада 2015 року в справі №6-1124цс15, від 02 грудня 2015 року в справі №6-2087цс15, від 03 лютого 2016 року в справі №6-1364цс15, від 20 квітня 2016 року в справі №6-372цс16; у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року в справі №755/21068/14-ц, від 10 січня 2019 року в справі №489/4535/16-ц, від 10 квітня 2019 року в справі №522/9562/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі №360/939/17, від 01 жовтня 2020 року в справі №585/2413/19, від 14 липня 2021 року у справі №552/7241/17.

Висновки суду.

У даній справі підлягає з`ясуванню наявність помилки позивача щодо природи укладеного договору, зокрема наявність у неї волі на укладення договору купівлі продажу чи на укладення заповіту.

З цього приводу свідками повідомлено протилежні, взаємовиключні обставини.

За таких обставин суд виходить із того, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Факт волевиявлення позивача на укладення оскаржуваного договору підтверджуються фактично показаннями одного свідка - чоловіка відповідача ОСОБА_10 .

Показання свідка ОСОБА_6 - батька відповідача є непрямими, оскільки ґрунтуються на поясненнях відповідача.

На противагу цьому, будучи під присягою, позивач чітко вказала, що мала намір залишити квартиру відповідачу після своєї смерті. Про підписання іншого правочину почала підозрювати після слів відповідача про переоформлення договорів на постачання житлово-комунальних послуг та після зміни ставлення до неї відповідача.

Ця обставина узгоджується із показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Обставина, що позивач перебувала у довірливих відносинах із відповідачем та не мала наміру продавати квартиру підтверджується свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не мають жодної зацікавленості у результаті вирішення даного спору.

Позивачка звернулася із позовом після спливу двох місяців та 21 дня після укладення договору, тобто не можна ствердити, що могли змінитися обставини у житті позивача та що вона попала під вплив третіх осіб.

Логічним виглядають і пояснення позивача та свідків про те, як позивака дізналася про помилку.

Проте визначальним для вирішення даного спору є факти, що квартира була та залишилася житлом позивача, позивач залишилася проживати у квартирі, у неї залишилися ключі від квартири, у квартирі залишилися її речі, реєстрацію місця проживання позивач не змінювала.

Про це вказували також відповідач та її чоловік.

Відтак, в супереч умовам договору, за якими позивач зобов`язалася звільнити майно від речей і передати ключі в день посвідчення договору, він не змінив фактичних відносин між сторонами щодо квартири.

Крім того важливим є те, що за обставин наявності намірів позивача передати квартиру у спадок відповідачу нерозумним вбачається факт купівлі квартири, при цьому на позичені грошові кошти.

У договорі вказано, що гроші передано до підписання договору, нотаріусом цієї обставини не перевірялось.

У цьому контексті вбачається нерозумним пояснення відповідача про те, що вони возили таку велику суму коштів, як ствердила позивач на маршрутному таксі, до нотаріуса та передавали їх там позивачу.

Розписок про отримання коштів позивачем, відео та аудіо доказів з цього приводу відповідачем не надано. Доказів покладення такої значної сими коштів на депозит, що було б логічним, чи розпорядження коштами в інший спосіб не надано.

Боргових розписок про надання коштів відповідачу не надано, а показання свідків із цього приводу не можуть братися до уваги.

Враховуючи усі наведені висновки в сукупності, суд вважає позицію та докази зі сторони позивача більш вірогіднішими, ніж протилежні, надані зі сторони відповідача.

За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсним договору підлягають до задоволення.

Враховуючи, що позивачем не заявлено вимоги про застосування конкретних наслідків недійсності договору, як наприклад про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем чи скасування відповідного рішення державного реєстратора, а застосувати наслідки недійсності правочину суд може із власної ініціативи лише щодо нікчемного правочину, суд залишає іншу вимогу позивача без задоволення.

Враховуючи наведене із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір виходячи із однієї немайнової вимоги.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовільнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Ричкою К.Ю., реєстровий номер 583.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текс рішення проголошено 15.07.2022.

Суддя: В.І. Цитульський