ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4599/22 Справа № 212/789/22 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/789/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.,

секретар судового засідання Бадалян Н.О.

сторони:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Покровського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року, яке ухвалене суддею Чайкіним І.Б., у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про про встановлення юридичного факту проживання на території України в певний час.

Заява мотивована тим, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Хустянка Буринського району Сумської області Української РСР.

В 1983 році він приїхав проживати в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, де поступив на навчання в Криворізьке професійно-технічне училище № 29, яке закінчив 30 січня 1984 року.

Після отримання спеціальності «електромонтер», 23.02.1984 року працевлаштувався на Криворізький центральний рудоремонтний завод, де йому була вперше оформлена трудова книжка НОМЕР_1 .

В 1984 році заявник зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , після реєстрації шлюбу він зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1 .

В 1998 році шлюбу ОСОБА_1 був розірваний, після чого він знявся з місця реєстрації.

Вказує, що з часу розлучення він безвиїзно проживає в м. Кривому Розі, реєстрації не має, працював неофіційно, в лютому 2016 року він загубив свій паспорт, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.

При зверненні до Міграційної служби Покровського району в м. Кривому Розі в Дніпропетровській області для отримання паспорту громадянина України, йому було відмовлено у його видачі в зв`язку з тим, що після проведення перевірок не встановлено факту постійного проживання його на території України станом на 24 серпня 1991 року, що необхідне для отримання паспорту громадянина України та рекомендовано звернутись до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Покровського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту проживання на території України - задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у селі Хустянка Буринського району Сумської області, на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що Покровський відділ у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області не було належним чином, як вимагає того положення ЦПК України, повідомлено про дату, час і місце засідання суду.

Зазначає, що заявником не надано жодного доказу, який би підтверджував факт проживання останнього на території України (атестати, дипломи про навчання, копію домової книги).

Зокрема, довідка відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради № 855 від 19.01.2022 року є вторинним документом, та не може слугувати доказом підтвердження проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 24.08.1991 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Лавренкова О.В., який наполягав на доводах апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Хустянка Буринського району Сумської області Української РСР (а.с.6).

Як вбачається з записів трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 01.08.1983 року по 30.01.1984 року навчався в професійно-технічному училищі № 29 м. Кривого Рогу (диплом № НОМЕР_2 від 31.01.1984 року).

З 23.02.1984 року по 07.03.1986 року працював електромонтером в РУ «Криворізький центральний рудоремонтний завод», з 25.03.1986 року по 23.07.1990 року в Управлінні Механізації № 2, з 07.08.1990 року по 11.09.1995 року помічником машиніста КМК «Криворіжсталь» (а.с. 7).

Відповідно до екзаменаційної карти на якій мається фото, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець Сумської області, місце проживання АДРЕСА_2 , 01 жовтня 1996 року пройшов навчання по програмі підготовки водіїв транспортних засобів категорії «В» у Криворізькій а/ш № 2 ТСОУ та отримав свідоцтво серія НОМЕР_3 (а.с.18).

Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті Ради № 855 від 19.01.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець села Хустянка Буринського району Сумської області, з 16.04.1987 року по 29.01.1998 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , знятий з реєстрації згідно рішення суду від 09.12.1997 року, як втративший право користування (а.с. 8).

Актом про фактичне проживання від 2022 року засвідчено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 з 2010 року по теперішній час (а.с.19).

Відповідно до постанови у справі про адміністративне правопорушення серія КРМ № 007791 від 28.02.2017 року, винесеної Центром адміністративних послуг «ВІЗА», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_4 , уродженець села Хустянка Буринського району Сумської області, який не працює, останнє місце реєстрації АДРЕСА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.198 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження. З пояснень ОСОБА_1 в цій постанові, вбачається, що 03.02.2016 року в м. Кривому Розі, в маршрутному таксі № 236 ним був втрачений паспорт (а.с.10).

Відповідно листа Покровського районного відділу у місті Кривому Розі Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України ОСОБА_1 повідомлено, що однією з підстав для встановлення належності до громадянства України є постійне проживання особи, станом на 24.08.1991 року, на території України або факт проживання в Україні, станом на 13.11.1991 року. Цей факт має бути доведений документально (а.с.4-5).

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлені вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених вимог та наявності правових підстав для встановлення у судовому порядку факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 24 серпня 1991 року. Суд першої інстанції взяв до уваги те, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України, станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка, станом на 24 серпня 1991 року, постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України, станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником, на підтвердження своїх вимог, надано достатньо належних та допустимих доказів, які у сукупності свідчать про його постійне проживання на території України на час проголошення Незалежності України (24 серпня 1991 року).

При цьому суд дав оцінку письмовим доказам, зокрема, які підтверджують реєстрацію ОСОБА_1 з 1987 року по 1998 рік за адресою: АДРЕСА_1 .

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498 св 20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116 св 20), від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19 (провадження № 61-8866 св 20).

При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання на території України.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про те, що Покровський відділ у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області не було належним чином, як вимагає того положення ЦПК України, повідомлено про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи на електронну адресу Покровського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області судом було надіслано повідомлення про виклик до суду, яке доставлено 04 лютого 2022 року (а.с. 23).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі заінтересованої особи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: