КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 752/7067/13-ц Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Номер провадження: 22-ц/824/2096/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в міста Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

В Голосіївський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 16 квітня 2010 року ОСОБА_1 позичив у нього в борг 10 000 дол. США, про що написав власноручно розписку.

Строк повернення позики було визначено - 01 серпня 2010 року, а вразі не повернення до 01 вересня 2010 року, ОСОБА_1 мав сплатити штрафні санкції в розмірі 5% від суми боргу за кожен місяць прострочення. Однак свої зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконує, тому ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 у примусовому порядку борг у національній валюті України, що за даними офіційного курсу валют складає 201 616,30 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 016,16 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 201 616,30 (двісті одна тисяча шістсот шістнадцять) грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2016 грн. 16 коп.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення у примусовому порядку нарахованих на суму боргу відсотків за період з жовтня 2010 року по березень 2013 року в розмірі 115 898 грн. та в частині задоволення позовних вимог про у примусовому порядку трьох відсотків річних з простроченої суми боргу в розмірі 5 785, 80 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи) безпідставно направляв повістки про виклики відповідача до суду за адресою де він не був зареєстрований та не проживав.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково застосував вимоги ст. 625 ЦК України та безпідставно стягнув з нього на користь позивача у примусовому порядку три проценти річних від простроченої суми, оскільки сторони в договорі передбачили інший процент річних, а саме - п`ять відсотків за кожен місяць прострочення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення у примусовому порядку нарахованих на суму боргу відсотків за період з жовтня 2010 року по березень 2013 року в розмірі 115 898 грн. ОСОБА_1 посилався на сплив строків позовної давності

Зазначив, що позивач звернувся до суду через 2 роки 5 місяців з моменту виникнення в нього вимоги про право в примусовому порядку витребувати сплати неустойки. Разом з тим, неустойку можна стягувати лише в межах спеціальної позовної давності, відповідно до положень ч. 2 ст. 258 ЦК України. Крім того, у матеріалах справи відсутня вимога позивача до відповідача про повернення позичених грошових коштів.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не застосував норми ч. 2 ст. 258 ЦК України при стягненні з нього неустойки в розмірі 115 898 грн., що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого в цій частині судового рішення.

Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року зміні зі зменшенням суму боргу, який необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року відповідає не в повній мірі з огляду на наступне.

За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

У ст. 1046 ЦК України вказано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Окрім того, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що 16 квітня 2010 року між сторонами у справі було укладено договір позики, який був посвідчений особистим підписом у розписці про отримання коштів ОСОБА_1 (а.с. 4-5).

Відповідно до змісту зазначеного вище договору, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 серпня 2010 року. У разі невиконання зобов`язань за договором щодо повернення позики у строк до 01 серпня 2010 року, строк повернення грошових коштів продовжено позикодавцем до 01 вересня 2010 року зі сплатою штрафних санкцій в розмірі 5% від суми боргу за кожен місяць прострочення.

Судом також встановлено, що отримані грошові кошти в борг відповідач не повернув позивачу в установлений договором строк, так само як і на час розгляду справи судом.

За таких обставин, висновок Голосіївського районного суду міста Києва про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі облікової ставки НБУ річних від неповернутої суми, що в національній валюті складає 79 930,00 грн., та 3% річних з простроченої суми (за правилами ст. 625 ЦК України), що становить 5 787,80 грн. відповідає вимогам закону та підтверджується матеріалами справи.

Окрім цього, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача нарахованих відсотків за період з жовтня 2010 року по березень 2013 року в розмірі 115 898 грн. Голосіївський районний суд міста Києва залишив поза увагою те, що за борговою розпискою ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання в разі його невиконання до 01 вересня 2010 року, починаючи з 01 жовтня 2010 року сплачувати пеню в розмірі 5 % за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, позивач звернувся до суду через 29 місяців, а саме - через 2 роки 5 місяців з моменту виникнення в нього вимоги про право в примусовому порядку витребувати сплати неустойки.

Разом з тим, для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, перебіг позовної давності щодо вимог позивача про стягнення з відповідача неустойки почався зі спливом строку виконання, тобто з 01 вересня 2010 року, а пеня за невиконання зобов`язання нараховується з 01 жовтня 2010 року.

Таким чином, після 01 вересня 2011 року вимога про стягнення з відповідача неустойки є безпідставною, оскільки сплинув один рік.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню пеню в розмірі 5 % за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання за період з вересня 2010 року по серпень 2011 року у розмірі 47 958 грн. (79930 х 5% х 12 місяців).

З огляду на наведене, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року підлягає зміні зі зменшенням суму боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 201 616,30 грн. до 133 675,80 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами ч 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 336, 76 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 368, 374, 376, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року змінити.

Зменшити суму боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 201 616 гривень 30 копійок до 133 675 гривень 80 копійок та судовий збір з 2 016 гривень 16 копійок до 1 336 гривень 76 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар