Справа № 308/8479/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т.Ю.,

суддів Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

за участі секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , В інтересах якої діє представниця адвокатеса Суязова Галина Василівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2021 року, ухвалене суддею Фазикошем О.В., повне судове рішення складено 30.04.2021,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 02.03.2007, згідно з якою отримала кредит у розмірі 9 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також указаною заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй у письмовій формі.

При укладенні договору сторони керувалися умовами ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).

Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав, а відповідачка своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит та відсотки за кредитом, у зв`язку з чим станом на 13.06.2019 у неї виникла заборгованість в сумі 32 842,26 грн, з яких : 14 631,62 грн - заборгованості за тілом кредиту, 7 390,94 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 8 029,59 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 750,00 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 500 грн штраф (фіксована частина) та 1 540,11 грн штраф (процентна складова).

Посилаючись на те, що відповідачка зазначену заборгованість не погасила, тому банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 32 842,26 грн за кредитним договором № б/н від 02.03.2007, а також 1 921,00 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції банк подав суду заяву від 12 січня 2021 року про зменшення розміру позовних вимог, в якій остаточно просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.03.2007 у розмірі 29 937,92 грн (22 022,56 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту та 7 915,36 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України), а також судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 22 022,56 грн заборгованості за тілом кредиту за договором №б/н від 02.03.2007 та 1 921,00 грн судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Суязова Г.В., подала на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що в матеріалах справи відсутній кредитний договір від 02.03.2007, оскільки як заява, так і довідка про умови кредитування відповідачкою підписані 16.01.2008. Зазначала, що в анкеті-заяві було встановлено кредитний ліміт в розмірі 250 гривень. Доказів підписання іншої анкети-заяви, з якої б убачалося встановлення кредитного ліміту в більшому розмірі, матеріали справи не містять. Уважає, що суд першої інстанції неправомірно взяв до уваги такий доказ як довідку про зміну умов кредитування кредитної картки, оскільки цей документ не може слугувати доказом укладення кредитного договору. Також зазначала, що строк дії кредитної картки сплив у березні 2010 року, а позивач до суду із цим позовом звернувся у 2019 році, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Посилаючись на наведені обставини просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у позові банку відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні представниця відповідачки ОСОБА_1 адвокатеса Суязова Г.В. апеляційну скаргу підтримала та уточнила, що фактично відповідачкою оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту в розмірі 22 022,56 грн. В частині відмови банку у задоволенні інших вимог відповідачкою рішення суду не оскаржується.

Представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу не визнала, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянтом (відповідачкою) ОСОБА_1 рішення суду в частині відмови банку у стягненні з неї 7 915,36 грн заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України не оскаржується, а отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту в сумі 22 022,56 грн.

Задовольняючи цю позовну вимогу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 22 022,56 грн та користування ними, які вона банку не повернула, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заявленої ним заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 22 022,56 грн.

Проте колегія суддів із таким висновком місцевого суду погодитись не може, оскільки такого суд дійшов із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з таких підстав.

Судом установлено, що 02.03.2007 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала свої анкетні й особисті дані, бажаний розмір отримання кредиту 250 гривень, та в цій анкеті-заяві є відсутніми відомості щодо: відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань; отримання пам`ятки клієнта, яка містить тарифи та основні умови обслуговування і кредитування тощо (а.с.11).

Також відповідачка 16.01.2008 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій зазначено : тип кредитної лінії поновлювальна; розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості; базова процентна ставка -3,0 % місячних; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с.12).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за цим кредитним договором ОСОБА_1 було видано 02.03.2007 кредитну картку з терміном дії до березня 2010 року (а.с.161).

Згодом, більш ніж через два роки, відповідачці були видані кредитні картки : - 15.05.2012 з терміном дії до березня 2016 року; - 11.12.2012 до лютого 2016 року; - 22.09.2014 до вересня 2018 року; - 10.11.2014 до жовтня 2018 року; - 22.04.2015 до вересня 2018 року та 23.10.2018 з терміном дії до серпня 2022 року (а.с.161). Проте доказів на підставі якої заяви чи договору їй були видані ці кредитні картки, матеріали справи не містять.

Згідно з довідкою банку відповідачці ОСОБА_1 , відповідно до підписаної заяви б/н від 02.03.2007, 16.01.2008 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн, який 22.03.2008 було збільшено до 900 грн та 18.09.2008 збільшено до 1 600 грн (а.с.77).

У подальшому, зокрема, 29.05.2012 відповідачці було збільшено кредитний ліміт до 2 300 грн, 13.12.2015 до 5 000 грн, 17.07.2017 до 7 000 грн, 07.08.2017 до 9 500 грн, 19.10.2017 до 15 000 грн, а 21.02.2018 цей кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн (а.с.77). Проте матеріали справи не містять доказів, а саме договору чи заяви на підставі яких відповідачці встановлювався та збільшувався цей кредитний ліміт.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 02.03.2007, то станом на 13.06.2019 у відповідачки виникла заборгованість в сумі 22 022,56 грн, з яких : 14 631,62 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 7 390,94 грн заборгованість за поточним тілом кредиту (а.с.4-10).

Також у матеріалах справи наявний витяг з умов і правил надання банківських послуг ПриватБанк, який не містить підпису відповідачки та він не є датованим і не відображає відомостей про період їх чинності, а саме: 1) чи на час підписання ОСОБА_2 анкети-заяви 02.03.2007; 2) чи на час отримання відповідачкою кредитних коштів 23.01.2008; 3)чи на час звернення з позовом до суду 23.07.2019 (а.с.1-27).

Між сторонами в цій справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування.

Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції чинній на час підписання анкети-заяви відповідачкою 02.03.2007) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин є таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частин перших статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви) регламентувалось, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 1054 ЦК України констатовано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту в розмірі 22 022,56 грн, хоча кредитний ліміт згідно з підписаною відповідачкою ОСОБА_1 анкетою-заявою від 02.03.2007 був установлений в розмірі 250 грн та збільшений до 1 600 гривень, посилався на укладення між сторонами договору, при укладенні якого сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).

Позивач, обґрунтовуючи вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, анкети-заяви, посилався також на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з умов та правил надання батьківських послуг у ПриватБанку, як невід`ємними частинами спірного договору. При цьому, як вже вище зазначалось, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася із ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка зі сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Отож, колегія суддів уважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Подібні висновки містяться й у правових висновках суду касаційної інстанції, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 414/496/20 (провадження № 61-13318св20), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять відповідних доказів, що саме додані до позовної заяви витяги з умов та правил надання банківських послуг, з тарифів, які надав позивач, а тим паче після внесених принаймні 01.03.2019 змін і на які банк посилався у позові, відповідачка розуміла та ознайомилася з ними заздалегідь (наперед) у часі як на час підписання анкети-заяви 02.03.2007, так і під час одержання кредитних коштів 23.01.2008.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі за рахунок кредитних коштів, їх збільшення в односторонньому порядку банком, надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання відповідачкою заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування заборгованості за тілом кредиту.

Як слідує з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором №б/н від 02.03.2007, то станом на 13.06.2019 відповідачці нарахована заборгованість за тілом кредиту в сумі 14 631,62 грн та заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 7 390,94 грн, що разом складає суму 22 022,54 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь, тоді як максимальний розмір кредитного ліміту банком було встановлено у розмірі 15 000 грн (19.10.2017), що вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 22 022,56 грн, користування цими коштами та їх неповернення банку, оскільки згідно з указаним розрахунком заборгованості відповідачкою було погашено банку коштів у сумі 21 953,17 грн, і ця сума є більшою від отриманого нею кредиту.

Разом із цим, підписана відповідачкою анкета-заява від 25.08.2010 та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 25.08.2010, на які посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас положеннями частин 1, 4 ст.12, частин 1-3 ст. 13 ЦПК України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із учиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи, збирання доказів не є обов`язком суду та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Заразом колегія судів ураховує як рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 (справа № 1-26/20111), так і усталену практику Верховного Суду з приводу наявності у споживчих кредитних правовідносинах найслабшої сторони - споживача.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини, однак між ними не укладено кредитний договір на тих умовах, про які стверджує позивач у своїй позовній заяві.

Отже, колегія суддів дійшла переконання, що не підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 22 022,56 грн, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідачка отримала ці кредитні кошти. Згідно з підписаною ОСОБА_1 анкетою-заявою від 02.03.2007 вона отримала лише 1 600 грн та погасила 21 953,17 грн, що виключає правові підстави для стягнення з неї заявленої банком заборгованості.

Та обставина, що відповідачці було збільшено кредитний ліміт до максимального розміру 15 000 грн та яким вона, згідно з розрахунком заборгованості за договором №б/н від 02.03.2007, користувалася, також не є підставою для стягнення з відповідачки заборгованості в розмірі 22 022,56 грн за простроченим тілом кредиту, оскільки нею було погашено суму в розмірі 21 953,17 грн, яка є більшою за встановлений банком кредитний ліміт у сумі 15 000 грн.

Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом у сумі 22 022,56 грн є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині, зокрема, є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, а тому колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 22 022,56 грн та судових витрат у розмірі 1 921,00 грн слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог банку відмовити.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Суязова Галина Василівна, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК" 22 022,56 грн заборгованості за тілом кредиту за договором №б/н від 02.03.2007 та судових витрат в розмірі 1 921,00 грн скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позовній вимозі банку про стягнення з ОСОБА_1 22 022,56 грн заборгованості за тілом кредиту за договором №б/н від 02.03.2007 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 липня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді