Постанова

Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 464/3599/20

провадження № 61-1315св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівська міська рада,

треті особи: відділ «Служба у справах дітей» Сихівського району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Військово-медичний клінічний центр Західного регіону Міністерства оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду

м. Львова від 09 червня 2021 року у складі судді Теслюк Д. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулася до суду з позовом до Сихівської районної адміністрації Львівської області, Львівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що починаючи з 2004 року вона проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2003 році її як медпрацівника 1120 Центрального військового клінічного госпіталю Західного оперативного командування на підставі ордера

від 24 травня 1976 року № 417 було вселено у трикімнатну квартиру

АДРЕСА_2 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області від 13 листопада 1984 року № 464 «Про присвоєння номерних поштових знаків житловим будинкам та об`єктам соціально-культурного призначення по АДРЕСА_3 » будинку

на АДРЕСА_3 присвоєно адресу: АДРЕСА_3 .

Спірна квартира на той час перебувала на балансі Будинкоуправління № 1 Львівської квартирно-експлуатаційної частини району.

Після подання до паспортного столу Сихівського району м. Львова документів,

у тому числі оригіналів ордерів, 17 серпня 2004 року її було зареєстровано

за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому ордер від 24 травня 1976 року № 417, виданий ОВГ-1120, їй повернули, а ордер від 29 жовтня

2003 року № 25 пр. № 14 залишився у паспортиста.

Разом з нею за вказаною адресою проживають її діти: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Власником квартири, в якій вона проживає, є Львівська міська рада.

Маючи на меті укладення договору найму, вона зверталась до відповідачів

з відповідними заявами, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що були підставою для її вселення у 2004 році у цю квартиру.

Вважає, що у квартиру АДРЕСА_4 вона вселилась на законних підставах, правомірно та добросовісно користується квартирою разом з дітьми, утримує квартиру в належному стані, сплачує платежі за надані комунальні послуги, дотримується правил добросусідства, виконує всі умови договору найму житла, ця квартира є її єдиним житлом.

Посилаючись на викладене, просила:

1) визнати за нею та її дітьми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування квартирою

АДРЕСА_4 ;

2) зобов`язати Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з нею та її неповнолітніми дітьми договір житлового найму

на вищевказану квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що обов`язок щодо надання повного переліку документів для укладення договору найму покладається на особу, яка звертається для укладення договору найму, орган місцевого самоврядування розглядає подані документи та приймає відповідне рішення у межах наданих законом повноважень, проте ОСОБА_1 , звертаючись з відповідною заявою, не надала необхідні документи та не довела належними доказами правомірність

її вселення разом з дітьми до квартири АДРЕСА_4 . Тому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд вважав,

що немає підстав для визнання за позивачем права користування спірною квартирою та права на укладення договору житлового найму.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року

і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права

і зазначає, що суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20), від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц (провадження № 61-21628св18).

Вважає неправомірними висновки судів про відмову в задоволенні позову про визнання за нею права користування квартирою

АДРЕСА_4 , адже вона була вселена у цю квартиру на законних підставах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу

до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу із Сихівського районного суду

м. Львова.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2022 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону.

ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_1 зареєстрована у цій квартирі з 17 серпня 2004 року,

що підтверджується відміткою в паспорті та записом у домовій книзі, а діти -

з народження.

До позовної заяви ОСОБА_1 (1983 року народження) додала ордер

від 24 травня 1976 року № 417, виданий КЕЧ Прикарпатського військового округу, на заселення до гуртожитку ОВГ-1120 на трьох осіб за адресою:

АДРЕСА_5 . В ордері не вказано, кому він виданий. На зворотній стороні ордера є відмітка «зарегистрирован 25 мая 1976 года, н/номер учета

в книге учета № 186».

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 13 листопада

1984 року № 464 «Про присвоєння номерних поштових знаків житловим будинкам та об`єктам соціально-культурного значення по АДРЕСА_3», будинку на АДРЕСА_3 присвоєно адресу: АДРЕСА_3 .

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (далі - КЕВ м. Львова) не проводив реєстрацію ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 . Згідно з наданими ОСОБА_1 до КЕВ м. Львова довідками, виданими

їй Львівським комунальним підприємством «Бондарівка» (далі -

ЛКП «Бондарівка»), у квартирі АДРЕСА_4 вона займає койкомісце (лист КЕВ м. Львова від 24 грудня 2020 року № 6184).

КЕВ м. Львова не надавав ОСОБА_1 дозволу на реєстрацію у вказаній квартирі. У КЕВ м. Львова немає відомостей щодо видачі ордера № 25,

на підставі якого ОСОБА_1 , з її слів, вселилась до квартири

АДРЕСА_4 (лист КЕВ м. Львова від 24 лютого 2021 року № 764).

Житловий будинок АДРЕСА_3 на балансі

КЕВ м. Львова не перебуває, квартира № НОМЕР_1 у цьому будинку до числа службових не включена (лист КЕВ м. Львова від 28 грудня 2020 року № 6204

на адвокатський запит адвоката Шеіної А. А.).

Згідно з інвентаризаційними матеріалами Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі -

ОКП «БТІ») станом на 29 грудня 2012 року інформації про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 немає (видана ОСОБА_1 довідка ОКП «БТІ» від 26 березня 2018 року № 2/2368, лист ОКП «БТІ» від 07 жовтня 2020 року № 3910, адресований юридичному департаменту Львівської міської ради).

Матеріали справи не містять доказів того, що спірна квартира перебуває

у власності Львівської міської ради.

У житловій комісії Військово-медичного клінічного центру Західного регіону

не обліковується протокол від 23 квітня 2003 року № 14, на підставі якого,

як стверджує позивач, їй було видано ордер на вселення, а накази за 2003 рік знищено у зв`язку із встановленим порядком за закінченням терміну зберігання (лист Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 04 березня 2021 року на адвокатський запит адвоката Шеіної А. А., надані суду письмові пояснення).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею

та її дітьми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування квартирою

АДРЕСА_4 та зобов`язати Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з нею договір житлового найму квартири.

Відповідно до статті 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням

у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із статтею 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат,

а також одноквартирний жилий будинок.

Отже, укладення договору найму жилого приміщення з особою можливе

за умови доведеності правомірності вселення до цього приміщення як наймача на підставі ордера на вселення або іншого документа, що підтверджує таку правомірність вселення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими

не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Позивачка просила суд відновити її права шляхом визнання права користування квартирою. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист

її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право

чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким,

що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку (пункти 1, 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності

у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на право користування майном, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність

у особи цивільного права.

Оскільки судами попередніх інстанцій на підставі належних доказів було встановлено, що позивачі на підставі ордеру правомірно вселилися у спірне приміщення, у встановленому порядку зареєстрували місце проживання

та тривалий час проживали у житлі і цей факт не заперечують відповідачі,

то суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки про відсутність порушеного або невизнаного права на проживання позивачів у спірному приміщенні.

У межах цієї справи відповідачі не заперечують право позивача та її дітей

на користування квартирою, тобто право позивача на користування спірним жилим приміщенням не порушене та не потребує захисту.

Щодо вимоги про зобов`язання укласти договір найму слід також зазначити

що така вимога є похідною від першої вимоги. Так, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення

як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо

не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім`ї наймача. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року

у справі № 6-60цс12).

Оскільки позивач разом з дітьми правомірно вселились, проживають

і користуються займаним житлом, зареєстровані у ньому і відповідачі

не заперечують такого права, то право позивача та її дітей на користування квартирою не порушене. Зазначене дає підґрунтя для висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про зобов`язання укласти договір найму, оскільки він є укладеним з моменту вселення за ордером.

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій,

а також досліджувати докази у справі, надавати чи змінювати їх оцінку, адже вчинення таких дій буде свідчити про порушення принципу правової визначеності та легітимних очікувань.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, суди надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а доводи касаційної скарги не спростовують обґрунтованих

і правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення

є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів

не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а прийняті у справі судові рішення - без змін, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених

у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко
М. Ю. Тітов