Дата документу 11.07.2022
Справа № 0814/2026/2012
Провадження № 4-с/334/14/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Зоріної С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м.Запоріжжя Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро), зацікавлена особа: ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», Ляшенко Наталія Костянтинівна іудержавного виконавця Василівського районного відділу державної виконавчої служби Південно- щодо відмови про виключення з реєстру обтяжень нерухомого майна

в с т а н о в и в:

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м.Запоріжжя Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро), зацікавлена особа: ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», ОСОБА_2 іудержавного виконавця Василівського районного відділу державної виконавчої служби Південно- щодо відмови про виключення з реєстру обтяжень нерухомого майна.

Вимоги скарги мотивовані тим, що у листопаді 2021 р. заявнику стало відомо, що в Державній прикордонній службі України виконується Ухвала Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.10.2013 р. у цивільній справі № 334/9597/13-ц щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Під час ознайомлення з матеріалами справи № 334/9597/13-ц заявник дізнався про існування виконавчого провадження ВП №36603575 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2012 р. у справі № 0814/2026/2012 яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість в сумі 2071357 грн. Також, в матеріалах зазначеної справи є також копія постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Смірнової С.М. від 20.02.2013 р. про відкриття виконавчого провадження, відповідно до якої боржнику було встановлено строк до 26.02.2013 р. для добровільного погашення боргу, але відсутні будь-які докази направлення її на адресу боржника. Через несплату суми боргу самостійно до 26.02.2013 р., державним-виконавцем Москаленко Є.М. винесено постанову від 03.04.2013 р. про арешт майна боржника і заборону на його відчуження та зареєстровано обтяження рухомого та нерухомого майна боржника у відповідних державних реєстрах обтяжень, які до цього часу є чинними.

У зв`язку з тим, що заявник не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.02.2013 р. та фактично був позбавлений можливості самостійно і добровільно виконати заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2012 р. у справі № 0814/2026/2012 або надати свої заперечення чи оскаржити її в судовому порядку, заявник вважає постанову державного виконавця Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя від 03.04.2013 р. про арешт майна боржника та заборону його відчуження не законною. Саме з цих підстав ним було подано до Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя заяву з вимогою скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.04.2013 р. у зв`язку із порушенням порядку накладення арешту. З отриманої відповіді від 10.01.2022 р. заявник дізнався про відмову у скасуванні арешту, тому він змушений був звернутися до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив суд задовольнити вимоги скарги та доводив, що під час здійснення даного виконавчого провадження на його майно, як на майно боржника було накладено арешт, який не було скасовано після закінчення виконавчого провадження. Тому, підставою скарги є наявність арешту, накладеного на належне заявнику нерухоме та рухоме майно, який не знято при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, що порушує його права та законні інтереси власника, внаслідок чого він позбавлений в повній мірі можливістю користуватись та розпоряджатись майном на власний розсуд. Арешт на майно був накладений в рамках примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак зобов`язання за кредитним договором виконані шляхом продажу іпотекодавцем нерухомого майна, кошти від реалізації якого було направлено на погашення боргу за кредитним договором №818-094і від 06.09.2004 р., про що свідчить відсутність претензій з боку стягувача починаючи з 2014 року. Проте, факт обтяження власності, як існуючої, так і тієї що може належати власнику майна у майбутньому, є втручанням у вільне володіння майном, яке захищено Конституцією України та Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і може бути здійснено лише на підставі Закону.

Заявник вважає, що відсутність відкритого виконавчого провадження, сплив семи років після його закриття, порушення порядку накладення арешту, та реалізація предмету іпотеки свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, а тому є підставою для визнання неправомірною бездіяльності начальника Дніпровського відділу ДВС в м.Запоріжжя, яка полягає у не скасуванні арешту накладеного постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 03.04.2013 р., та зобов`язання Дніпровського відділу ДВС в м.Запоріжжя зняти цей арешт.

Представник Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Сзідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (мДніпро) у судове засідання не з`явився, але надав суду відзив на скаргу з якого вбачається, що проти задоволення скарги заперечують, просять суд відмовити у її задоволенні, оскільки зняття арешту з майна боржника накладеного в межах завершеного виконавчого провадження є незаконними.

Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали скарги, суд доходить до наступного висновку:

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно дост. 447 ЦПК України,ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цьогоКодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно дост. 56 Закону України «Про виконавче провадження`арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Відповідно до норм п. 2 ч. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження`підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Згідно ч. 9 п. 1. ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст.40Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбаченихпунктами 1,3,4,6частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбаченихпунктами 1,2,4,6,9(крім випадку, передбаченогочастиною дев`ятоюстатті 27 цього Закону),11,14і15частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно п. 16 розділу VIII «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, при скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження.

У разі якщо завершене виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як встановлено судом в рамках здійснення виконавчого провадження державним виконавцем були винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.04.2013 року у виконавчому провадженні № 36603575.

За інформацією Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя від 10.01.2022 р. виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 25.01.2013 р. було закрито 29.10.2014 р.. виконавчий лист повернуто стягувану. З цього часу минуло більше семи років на протязі яких виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся. Повторне звернення з виконавчим листом від 25.01.2013 р. для примусового виконання в майбутньому не призведе до правових наслідків не лише у зв`язку із закінченням строку для його пред`явлення до виконання, але й тому, що він втратив чинність у зв`язку із погашенням суми боргу за кредитним договором шляхом реалізації предмета іпотеки, вартість якого значно перевищувала суму боргу.

Частиною 2статті 19 Конституції Українивстановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Статтею 129 Конституції Українивизначено, що основними задачами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон «Про виконавче провадження».

Згідно із статтею 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗаконупідлягають примусовому виконанню.

Згідно зіст. 2 Закону України «Про виконавче провадження`виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012 р. за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогамстатей 210,213,387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Частиною 1 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" зазначається: у разі закінчення виконавчого провадження), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Отже, у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Виходячи з вищевикладеного, державний виконавець був зобов`язаний скасувати арешти майна боржника в порядку ст. 22, 49-51 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 5 статті 59 Закону у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Серед вказаних в частині 4 статті 59 Закону відсутні такі підстави для зняття виконавцем арешту як безпосереднє виконання боржником перед новим кредитором грошового обов`язку, визначеного виконавчим листом. У зв`язку із цим передбачених законом підстав зобов`язувати державного виконавця скасувати раніше накладений ним арешт з усього майна не має, а ефективним та належним способом захисту прав скаржника в такій ситуації, відповідно до приписів частини 5 статті 59 Закону, є скасування арешту з майна боржника за ухвалою суду.

Верховний Суд розглядаючи питання ефективності захисту порушеного права особи на майно якого у рамках виконавчого провадження накладено арешт у постанові від 28.10.2020 року у справі 320/2494/20 зазначив, що позивач який є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014 № 6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі 320/5432/18.

Положенням ст. 4ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 817/928/17 визначено, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, а тому має право звернутись із скаргою на дії, бездіяльність або рішення виконавця в рамках даного виконавчого провадження. Під час здійснення даного виконавчого провадження на майно заявника як боржника було накладено арешт, який не був скасований після завершення виконавчого провадження. А факт обтяження власності ОСОБА_1 є втручанням у вільне володіння майном, яке захищено Конституцією Українита Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, і може бути здійснено лише на підставі Закону.

За таких умов існування арешту нерухомого майна, що був накладений у рамках конкретного виконавчого провадження саме за для досягнення мети цього провадження, забезпечення реального виконання рішення втратило своє призначення, арешт не виконує функцію забезпечення виконання рішення у виконавчому провадженні, що завершене. Натомість цей арешт за відсутності відповідного провадження не має правової основи, створює правову невизначеність і безпідставно обмежує права власника майна, погодитись із тим, що такий арешт може існувати по суті невизначений час, неможливо.

Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, а тому на думку суду, є підставою для задоволення скарги.

Керуючись ст. ст.10,13,211,247,258-261,450-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м.Запоріжжя Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро), зацікавлена особа: ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», Ляшенко Наталія Костянтинівна іудержавного виконавця Василівського районного відділу державної виконавчої служби Південно- щодо відмови про виключення з реєстру обтяжень нерухомого майна - задовольнити.

Визнати незаконною відмову Державної виконавчої служби м.Запоріжжя Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) вчинити дії щодо виключення з реєстру обтяжень нерухомого майна записи про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 36603575.

Зобов`язати начальника Дніпровського відділу ДВС у м.Запоріжжя Південно- східного міжрегіонельного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) зняти арешт, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 квітня 2013 року на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Ухвала, в силу положень ч. 1ст. 261 ЦПК України, набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена учасниками справи у строк подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Апеляційна скарга на ухвалу подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Однак, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається через Ленінський районний суд міста Запоріжжя.

Суддя Н.Ю.Козлова