Справа № 573/1880/21
Номер провадження 2/573/33/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

30 червня 2022 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

за участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопіллі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2021 року до суду надійшов вказаний позов, мотивований тим, що відповідно до договору від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримала у ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" споживчий кредит у сумі 37500 грн. ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» 30 червня 2021 року відступило право вимоги за вказаним договором ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», тому останнього наділено правом грошової вимоги до відповідачки. Зважаючи на викладене, позивач просить стягнути з неї 56649,20 грн боргу, що виник станом на 21 жовтня 2021 року, сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.

Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) осіб.

Оскільки ухвалу про відкриття спрощеного провадження та позовну заяву з доданими матеріалами відповідачка не отримала, ухвалою суду від 29 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 19 січня 2022 року з викликом сторін.

17 січня 2022 року судом направлено запити ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про інформування відповідачки про дострокове припинення кредитного договору та відступлення права вимоги, а також щодо погашення нею боргу.

18 січня 2022 року ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» повідомило суд про передачу всієї документації щодо кредитного договору ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», у зв`язку з чим товариство не володіє запитуваною інформацією.

19 січня 2022 року електронною поштою ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» надіслало суду копію відомості передачі поштових відправлень до виробничих підрозділів АТ "Укрпошта" для подальшої обробки та відправлення ОСОБА_1 , складеної 18 січня 2022 року, завіреної печаткою ТОВ "ЛЕТТЕР ПАК" (а. с. 90-91).

15 лютого 2022 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки докази щодо існування та розміру заборгованості є неналежними та недопустимими, нарахування відсотків є незаконним. Також просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу (а. с. 121-159).

Представник позивача у судове засідання не з`явився, одночасно з позовом заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання також не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Яресько Т.В., який просив відмовити в позові у повному обсязі.

Заслухавши представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Яресько Т.В., повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. ст. 525-526, 530, 1050 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Судом встановлено, що 11 серпня 2020 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачкою укладено договір №339757 про надання споживчого кредиту, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 37500 грн, з кінцевим терміном повернення 11 серпня 2023 року, згідно з графіком платежів, що додається до договору, зі сплатою процентів: за перший день користування кредитом 25% в день (9125% річних) та за всі наступні дні користування кредитом - 85% річних. Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби.

Крім того, сторонами було узгоджено графік платежів до договору про надання споживчого кредиту №339757 від 11 серпня 2020 року з кінцевою датою повернення позики та сплати нарахованих процентів 11 серпня 2023 року (а. с. 14).

Відповідно до пп. 4 п. 4.1 р. 4 договору визначено, що довариство має право вимагати повернення кредиту, строк сплати якого ще не настав та сплати процентів, у разі затримання споживачем сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше не один календарний місяць. В даному випадку споживач повинен здійснити дострокове повернення кредиту та процентів протягом 30 календарних днів з дня одержання від довариства повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов цього договору, така вимога довариства втрачає чинність.

Згідно з пп. 3 п. 4.1 р. 4 договору товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди Споживача.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №339757 від 11 серпня 2020 року залишок кредиту ОСОБА_1 станом на 30 червня 2021 року становить 47092,37 грн, з яких: 35819,46 - заборгованість за тілом кредиту; 11272,91 грн - сума заборгованості за процентами (а. с. 19).

30 червня 2021 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу №30-06/2021, відповідно до якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги та приймає належні ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а. с. 26-33), що підтверджується і актом приймання-передавання реєстру боржників за вказаним договором факторингу (а. с. 34-35).

Відповідно до витягу з додатку №3 реєстру боржників до договору факторингу №30-06/2021 від 30 червня 2021 року борг ОСОБА_1 за договором № 339757 становить 47092,37 грн, з яких: 35819,46 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11272,91 грн - сума заборгованості за процентами (а. с. 21).

Згідно з п. 6.6 договору факторингу №30-06/2021 від 30 червня 2021 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (фактор) зобов`язався протягом 30 робочих днів з дня підписання акту прийому-передачі реєстру боржників направити боржникам повідомлення про відступлення йому прав вимоги ТОВ «СЛОН КРЕДИТ».

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит вимога кредитодавця втрачає чинність.

Статтею 18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити споживача у спосіб, визначений частиною першою статті 25 цього Закону та передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт та про передачу персональних даних споживача, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку - номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за новим кредитором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором.

До нового кредитора переходять передбачені цим Законом зобов`язання кредитодавця, зокрема щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимоги щодо етичної поведінки).

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вказано, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що: «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність».

Тлумачення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) свідчить, що законодавець на рівні закону закріпив спеціальну норму, що регулює порядок дострокового повернення споживчого кредиту.

Зокрема у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено: умови, за яких виникає право на дострокове повернення; строк, протягом якого споживач може усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту (тридцять чи шістдесят днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу); спеціальний правовий наслідок усунення порушення умов договору про надання споживчого кредиту у вигляді втрати чинності вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту.

Аналіз частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) дозволяє стверджувати, що вимога кредитодавця про дострокове повернення споживчого кредиту не може втілюватися в позовній заяві. Подання кредитодавцем позовної заяви до суду є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть бути кваліфіковані як вимога у розумінні частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). У випадку, якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не здійснивши пред`явлення вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), то відсутній обов`язок споживача (позичальника) повернути достроково споживчий кредит і відповідно не може відбутися порушення прав кредитодавця.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Наведена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц.

Вимоги ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) кореспондуються з положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Судом встановлено, що як ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», так і ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» не дотрималися порядку досудового врегулювання спору щодо дострокового повернення кредиту за їх вимогою. Надана ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» копія відомості передачі поштових відправлень до виробничих підрозділів АТ "Укрпошта" для подальшої обробки та відправлення ОСОБА_1 не містить опису поштового направлення відповідачці, тому суд не може встановити як те, чи справді позивач відправив відповідачці відповідне повідомлення (вимогу), так і те, чи було воно вручено адресату. Крім цього, поштове направлення ОСОБА_1 здійснено 18 січня 2022 року, тобто вже після звернення позивача до суду.

Отже, позивачем допущено порушення визначеного законом та кредитним договором порядку направлення юридично значимого повідомлення, інформація про фактичне його отримання відповідачкою відсутня, що не може бути наслідком покладення на відповідачку тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ст. ст. 1048, 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.

Але позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що грошові кошти у сумі 37500 грн дійсно були перерахування ТОВ «СЛОН КРЕДИТ».

На підтвердження перерахування коштів суду надані:

- платіжне дорученням №3026 від 11 серпня 2020 року, з якого вбачається, що ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» перерахувало кошти АТ «ТАСКОМБАНК», а не ОСОБА_1 , у сумі 30000 грн. Призначення платежу: перерахування коштів згідно з кредитним договором №339757 від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 (а. с. 17);

- меморіальний ордер №639804523 від 11 серпня 2020 року, з якого вбачається, що ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» перерахувало ОСОБА_1 30000 грн. Призначення платежу: зарахування коштів згідно з договором №604/8405488-СК від 11 серпня 2020 року, клієнт ОСОБА_1 (а. с. 20).

Суд зазначає, що відповідно до умов договору №339757 від 11 серпня 2020 року, що укладений між ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" та ОСОБА_1 , надання коштів позикодавцем через посередника АТ "ТАСКОМБАНК" чи будь-якого іншого не передбачено взагалі, а тому доказом надання позики відповідачці за договором №339757 це платіжне доручення №3026 не є.

Щодо меморіального ордеру №639804523 від 11 серпня 2020 року, то цей документ також не підтверджує перерахування коштів відповідачці саме за договором №339757 від 11 серпня 2022 року, оскільки у ньому зазначено, що кошти ОСОБА_2 зараховуються за договором №604/8405488-СК від 11 серпня 2022 року, тобто за іншим договором.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості за договором №339757 від 11 серпня 2020 року про надання споживчого кредиту.

Що стосується судових витрат, то суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При зверненні з позовною заявою позивачем надано попередній розрахунок розміру судових витрат (а. с. 67).

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати з відповідачки не стягуються.

ОСОБА_1 на свою користь просила стягнути судові витрати, які складаються з витрат, понесених на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, згідно з договором від 11 лютого 2022 року, про що зазначено у відзиві на позовну заяву (а. с. 121-138, 141-145).

У судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Яресько Т.В. також просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Отже, після укладення договору з адвокатом, при зверненні ОСОБА_1 з першою заявою по суті до суду, 15 лютого 2022 року останньою поданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Як вбачається з п. 2 договору, вартість послуг адвоката становить 5000 грн (а. с. 143).

Представник позивача генеральний директор Іжаковський О.В. заявив про зменшення витрат на оплату правничої допомоги та просив відмовити відповідачці у їх задоволенні в повному обсязі (а. с. 165-172).

Однак, враховуючи складність справи принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що витрати в сумі 5000 грн на правничу допомогу є реальними.

Оскільки позивачу ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, тому з нього на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 5000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5-Б, ) у задоволенні позову до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 56649,20 грн відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 липня 2022 року.

Суддя