ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Чернівці

Справа № 720/112/21

Провадження №22-ц/822/442/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І.М.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Скрипка С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року, головуючий у І-й інстанції Ляху Г.О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 08 вересня 2017 року він уклав з відповідачем договір позики, відповідно до якого надав відповідачу позику в сумі 110 000 доларів США, строком повернення до 30 квітня 2018 року, однак відповідач свої зобов`язання щодо повернення позики в обумовлений договором строк не виконав.

Просив стягнути з відповідача на його користь суму позики в гривневому еквіваленті в розмірі 3 102 000 грн сума позики, три відсотка річних в розмірі 308 500,27 грн, інфляційні збитки в розмірі 715 321,20 грн, всього 4 143 821,47 грн. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення суду є незаконним, безпідставним і таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , зазначає, що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Враховуючи те, що по даному договору позики не відбулась фактична передача коштів, даний договір позики є неукладеним, а тому не породжує обов`язку відповідача повертати грошові кошти. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що зміна договору позики проводилась в такій самій формі, що й договір, та за згодою сторін договору, а тому відмітка в екземплярі договору, що зберігається у позивача, про те, що письмова розписка не складалась, не свідчить про передачу позивачем грошових коштів відповідачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали між собою договір позики про те, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в сумі 110 000 доларів США строком повернення до 30 квітня 2018 року.

Даний договір має застереження в тому, що у підтвердження укладання договору та його умов надається письмова розписка від позичальника.

Договір був складений у двох екземплярах, кожен з яких має юридичну силу.

Після укладання вказаного договору до екземпляру, який зберігався у позивача були внесені зміни в частині наявного застереження, а саме в тому, що письмова розписка від позичальника не складалася.

Доказів погодження сторонами вказаних змін до договору суду не надано.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно з вимогами статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України).

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається зі змісту Договору позики від 08 вересня 2017 року сторони договору домовились, що у підтвердження укладання договору та його умов надається письмова розписка від позичальника.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

У справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (постанова ВП ВСУ від 16 січня 2019 року, справа № 464/3790/16-ц).

Так, за договором позики, який є предметом спору, сторони передбачили, що на підтвердження укладання договору та його умов надається письмова розписка від позичальника, однак в матеріалах справи така розписка відсутня.

Отже, факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним письмовим договором обов`язково повинен бути підтверджений письмовою розпискою від позичальника, що обумовлено самим договором позики.

Доводи позивача про те, що сторони домовились у підтвердження договору та його умов не складати розписку, спростовуються матеріалами справи, а саме, завіреною копією оригіналу Договору позики від 08 вересня 2017 року, в якому відсутній запис «Не складалась», що свідчить про здійснення вказаного запису після укладання договору позики.

Крім того, на підтвердження своїх доводів, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що зміна договору позики проводилось в такій самій формі, що й договір, та за згодою сторін договору, а тому відмітка в екземплярі договору, що зберігається у позивача, про те, що письмова розписка не складалась, без відповідних застережень чи змін до договору, не свідчить про передачу позивачем відповідачу зазначених у договорі грошових коштів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 (провадження №61-21701св19), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутність передбаченої договором письмової розписки від позичальника про отримання коштів є підставою для визнання факту, що відповідач не отримував позику від позивача, а отже, на нього не покладено обов`язок щодо її повернення.

Позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач позичав у нього грошові кошти і факт передачі коштів мав місце, та у нього виник обов`язок по їх поверненню, оскільки надані позивачем докази не містять відомостей того, що ці кошти були реально передані в борг відповідачу, тому суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог. А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Саме така правова позиція щодо вирішення аналогічних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду по справі 194/1126/18 від 08 жовтня 2020 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

Н.К. Височанська