Справа № 204/3819/21
Провадження № 2/204/165/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

представника позивача адвоката Яковлєва Ю.В., відповідачки ОСОБА_1 , представниці відповідачки адвокатки Жури Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкін Михайло Самуілович та ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним, -

В С А Н О В И В:

26 травня 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачки ОСОБА_1 , визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С., із вимогою про визнання заповіту недійсним (а. с. 2-3).

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 21 жовтня 1995 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер. Після смерті чоловіка, ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємиця першої черги, звернулася з відповідною заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С. Від нотаріуса вона дізналася, що спадкодавець за життя 17 вересня 2020 року, склав заповіт, яким на випадок своєї смерті розпорядився передати відповідачці все належне йому ( ОСОБА_4 ) майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті. Позивачка стверджує, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 страждав на невиліковну хворобу T3NXM0 pT3 pN2 стадія 3. З виписки № 15451 від 29 жовтня 2020 року із медичної картки стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення вбачається, що заповіт складений ОСОБА_4 22 вересня 2020 року, тобто перед самим моментом проведення складної хірургічної операції з видалення злоякісної пухлини. Вказує на те, що перед зазначеною операцією ОСОБА_4 розумів складність своєї ситуації і знаходився у тяжкому емоційному та психологічному стані, переживав за своє життя, а тому позивачка вважає, що вказаний заповіт складений внаслідок впливу тяжкої хвороби, відтак він є оспорюваним, тому прохає суд визнати його недійсним.

Ухвалою суду від 11 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 13 годину 00 хвилин 26 липня 2021 року (а. с. 12), яка надіслана учасникам справи 18 червня 2021 року за вихідним № 15011/21-вих/2/204/1509/21 (а. с. 16).

29 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву (а. с. 20-23), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є її рідним дядьком, який 17 вересня 2020 року з власного бажання та волевиявлення склав оспорюваний заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 771. Про наявність вказаного заповіту дядько повідомив її відразу після його складання. Вказаним заповітом визначено, що ОСОБА_4 заповів їй все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право. Також, у заповіті зазначено про те, що він записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 , який до підписання його прочитав у голос і власноручно підписав у присутності нотаріуса. Особу ОСОБА_4 встановлено, дієздатність перевірено, що вказує на те, що волевиявлення ОСОБА_4 на час складання заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі, в момент складання заповіту він розумів значення своїх дій і міг керувати ними. Крім того, зазначає, що в день складання заповіту ОСОБА_4 також склав на її ім`я дві довіреності, які були посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. та зареєстровані в реєстрі за № 772 та 773. Вказаними довіреностями ОСОБА_4 уповноважив її управляти та розпоряджатися його майном, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, здійснювати його охорону, укладати будь-які угоди на управління та розпорядження нерухомим та рухомим майном, продавати, укладати інші угоди, з правом розписуватись за нього, а також бути його представником та вести справи в усіх без винятку установах; також уповноважив її продати належний йому гараж. Вказане свідчить, що ОСОБА_4 довіряв їй вести його справи, розпоряджатися його майном та представляти його інтереси в усіх установах. Також, вказує на те, що ОСОБА_4 віддав їй усі оригінали документів, що посвідчують його право власності на майно, в тому числі технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього. Зазначає, що вона вела особисті та побутові справи її дядька за його згодою, займалася організацією та оплатою його лікування, а потім і поховання. Вказує на те, що після смерті ОСОБА_4 на її ім`я було видано лікарське свідоцтво про його смерть та за її особисті кошти було здійснено його поховання. Факт того, що 22 вересня 2020 року її дядьку було зроблено операцію не може свідчити про сплутаність його свідомості та неможливість розуміти значення своїх дій на час складання ним заповіту, оскільки заповіт він склав 17 вересня 2020 року, а прооперували його 22 вересня 2020 року. Після операції, яка пройшла успішно, він приступив до виконання своїх посадових обов`язків у ТОВ «Доррем Технології», де він у період часу з 05 червня 2018 року по 27 листопада 2020 року виконував свої функціональні обов`язки майстра-начальника дільниці, працював з підлеглими та документацією. Крім того, померлий займався мисливством, мав дозвіл на володіння мисливської зброї, дозвіл на її носіння та зберігання, а також картку № НОМЕР_1 на відстріл пернатої дичини з терміном дії з 01 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року, що свідчить про його належний психічний стан здоров`я, як на дату складання заповіту так і після цього. Підставою визнання заповіту недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, натомість твердження позивачки ґрунтуються виключно на її припущеннях. Також вказує на те, що позивачкою не надано підтвердження порушення її спадкових прав, тобто відмови нотаріуса у вчинення нотаріальної дії, а тому вважає вказаний позов передчасним.

Ухвалою суду 18 серпня 2021 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Яковлева Ю.В. про витребування доказів (а. с. 56-57).

Протокольною ухвалою суду від 28 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки адвоката Яковлева Ю.В. про виклик та допит свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки заявником не обґрунтовано, яким чином вказані свідки можуть встановити розлад психічного стану померлого ОСОБА_4 (а. с. 73-74).

Протокольною ухвалою суду від 18 січня 2022 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Яковлева Ю.В. про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 (а. с. 93-95).

Протокольною ухвалою суду від 06 липня 2022 року клопотання представника позивачки адвоката Яковлева Ю.В. про виклик та допит свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без розгляду, оскільки 28 вересня 2021 року аналогічне клопотання вже розглянуто судом по суті, а інших підстав для його задоволення суду не надано (а. с. 153-159).

Протокольною ухвалою суду від 06 липня 2022 року клопотання представника позивачки адвоката Яковлева Ю.В. про проведення посмертної медико-психологічної експертизи ОСОБА_4 залишено без задоволення, оскільки стороною позивача вказане клопотання заявлено поза межами підготовчого провадження без обґрунтування причин поважності такого пропуску та із зазначенням питань, які не можуть визначити психічний стан померлого (В якому стані перебував померлий?; Що вплинуло на прийняття ним такого рішення?, тощо) (а. с. 153-159).

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Яковлев Ю.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що на день смерті ОСОБА_4 позивачка перебувала за межами міста на дачі, оскільки це був той час, коли необхідно саджати, полоти та прибирати огородину, а тому вона навіть не знала про те, що її чоловік хворів та помер, а дізналася про це вже після приїзду до міста, бо їй ніхто про це не повідомив. Вказав на те, що оскільки позивачка є дружиною померлого, то вона має законне право на отримання спадку після його смерті, а оскільки ОСОБА_4 був складений заповіт в той час, коли він хворів, тобто під впливом тяжкої хвороби, то він не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак волевиявлення його не було вільним і не відповідало його волі. При цьому, вказав, що він не ставить під сумнів психічний стан здоров`я померлого, однак у нього є припущення, що хвороба, на яку він хворів, могла вплинути на його рішення щодо складання заповіту на користь відповідачки. Разом з цим, зазначив, що довідка з місця роботи ОСОБА_4 є фактично свідченнями свідка, які суд не повинен приймати до уваги, а довідки про володіння останнім мисливською зброєю та правом керування транспортним засобом, не підтверджують того, що на момент складання заповіту він усвідомлював значення своїх дій, оскільки відповідний медичний огляд проводиться один раз при першочерговому виданні цих документів. Вказав на те, що судом не достатньо досліджено питання місця перебування позивачки на дату смерті ОСОБА_4 , а також, що суд формально підійшов до клопотань позивача про виклик свідків та призначення експертизи.

Відповідачка в судовому засідання позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Пояснення надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Додатково пояснила, що, дійсно, її дядько деякий час проживав спільно з позивачкою, яка є його дружиною. Він мріяв про дітей, велику родину, однак позивачка, коли вагітніла, то робила аборти, через що в них погіршилися стосунки та вони вже тривалий час не жили як подружжя, проживали окремо. Натомість її мати розлучилася з батьком, коли вона була ще маленькою, а оскільки вони проживали разом з її дядьком, то той замінив їй батька, фактично він ним став та відіграв значну роль в її житті. Він допомагав їй по життю, її виховував, відвідував її школу, потім технікум, де вона навчалася, був посадженим батьком на її весіллі. Тому вона вела всі його хатні справи, доглядала за ним, коли він хворів, займалася організацією та оплатою його лікування, а потім і похованням. Тобто, вони були дуже близькими один одному. Крім того, вказала на те, що спадкове майно, яке їй залишив дядько за заповітом, це все майно її бабусі та дідуся, а також її матері. Бабусі наразі 88 років, тому вона за нею доглядає, а її матері 70 років, при цьому остання має інвалідність, тому вона також за нею доглядає. Наголошувала на тому, що позивачка нікому не допомагала, матері ОСОБА_4 (її бабусі), та і її матері навіть хліба не подала, а про хворобу останнього навіть не знала, при цьому, якби вона була гарною дружиною, то не лише б знала, а й певних заходів вживала. Тому, вважає доводи позивачки про те, що її начебто обдурили, заповіт склали коли ОСОБА_4 був не в своєму розумі, безпідставними та безсовісними.

Представниця відповідачки ОСОБА_1 адвокатка Жура Н.В., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Пояснення надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Крім того, заперечувала проти доводів представника позивачки з приводу того, що начебто довідка з місця роботи є фактично свідченнями свідка. Натомість зазначила, що довідка з місця роботи засвідчує факт перебування особи в трудових відносинах у вказаний період часу та виконання даною особою тієї чи іншої роботи, якості її виконання. Довідка юридичної особи не є показом свідка і вона не може прирівнюватися до показів свідка жодним чином, тому що посадова особа цієї організації не викликалася для надання відповідних показів в судовому засіданні. Також зазначила про те, що клопотання представника позивачки про оголошення перерви для підготування клопотання про проведення експертизи є необґрунтованим, оскільки клопотання про проведення експертизи повинно було бути подано разом з позовною заявою та/або не пізніше закінчення підготовчого засідання, а не під час слухання справи по суті. Крім того, вказує на те, що представник позивачки мав достатньо часу для підготовки даного клопотання, оскільки медичні документи на адресу суду надійшли ще в травні місяці цього року, а відтак він мав більше місяця часу для його підготовки.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін М.С. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив (а. с. 147).

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 108).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21 жовтня 1995 року у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженим у м. Дніпрі, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженою у м. Дніпрі, укладено шлюб, про що складено актовий запис № 554, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , що видано повторно 15 грудня 2020 року (а. с. 4). Прізвище позивачки після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 ».

22 липня 1997 року Українським товариством мисливців та рибалок ОСОБА_4 видано мисливсько-рибальський квиток № 619909 (а. с. 30).

17 вересня 2020 року ОСОБА_4 складено заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 771 (а. с. 68). За вказаним заповітом ОСОБА_4 заповів все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також взагалі все, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме за законом право ОСОБА_1

17 вересня 2020 року ОСОБА_4 видано довіреність серії НМВ № 756526 на уповноваження Покотиленко Г.О. щодо управління та розпорядження всім його майном, а також щодо ведення всіх його справ та представництва у всіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми їх власності, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. на зареєстрована в реєстрі за № 773 (а. с. 25-26).

17 вересня 2020 року ОСОБА_4 видано довіреність серії НМВ № 756525 на уповноваження Покотиленко Г.О. продати належний йому гараж № НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Дніпро», гараж № НОМЕР_4 , розташований у АДРЕСА_1 та, бути його представником у всіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми їх власності, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. на зареєстрована в реєстрі за № 772 (а. с. 27).

У виписці № 15451 із медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення КНП «МКЛ № 4» ДМР від 29 жовтня 2020 року (а. с. 7) вказано, що ОСОБА_4 був госпіталізований до медичного закладу 18 жовтня 2020 року із клінічним діагнозом c-r прямої кишки (код за МКХ-10 С20.х), докладний діагноз T3NXM0 pT3 pN2 стадія 3. Виписаний з медичного закладу 29 жовтня 2020 року із зазначенням того, що він продовжує хворіти та потребує нагляду сімейного лікаря за місцем проживання. Також, з вказаної виписки із хронології лікування вбачається, що 22 вересня 2020 року ОСОБА_4 було проведено операцію «НАР ректи».

Дніпропетровською обласною організацією «Українське товариство мисливців та рибалок» ОСОБА_4 видано картку відстрілу пернатої дичини № НОМЕР_1 , із зазначенням строку її дійсності з 01 серпня 2020 року по 30 грудня 2020 року (а. с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 55 років у м. Дніпрі помер ОСОБА_4 , про що складений актовий запис № 2170, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , що видано повторно 10 грудня 2020 року (а. с. 5).

Відповідно до лікарського свідоцтва КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР про смерть № 1069 від 30 листопада 2020 року, яке видано ОСОБА_1 (а. с. 28 та на звороті), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 55 років, у стаціонарі. Причина смерті «мезентеріотромбоз».

Відповідно до рахунку № 7 від 28 листопада 2020 року виданого ФОП « ОСОБА_9 » вартість послуг з поховання ОСОБА_4 складає 8580 гривень (а. с. 32).

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом (а. с. 63).

04 грудня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. відкрито спадкову справу № 68/2020, яка зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 66877655, що підтверджується копією витягу про реєстрацію з вказаного реєстру № 62752517 від 04 грудня 2020 року (а. с. 64).

10 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С. із заявою про відмову від прийняття спадщини після ОСОБА_4 , а також відмовою від отримання обов`язкової долі (а. с. 65).

Відповідно до даних довідки приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С. № 228/01-16 від 10 грудня 2020 року, 04 грудня 2020 року нотаріусом відкрито спадкову справу № 68/2020 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Згідно з поданою заявою, ОСОБА_1 є спадкоємицею майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а. с. 24).

26 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С. із заявою про прийняття спадщини (а. с. 6, 66).

Згідно з витягом із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 64838383 від 22 травня 2021 року (а. с. 8), в реєстрі за № 66429073 зареєстрований заповіт ОСОБА_4 від 17 вересня 2020 року серії НМВ № 756524, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С., та який на дату формування витягу є чинним.

31 травня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіна М.С. із нотаріально посвідченою заявою про відзив своєї заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, що залишилася після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , в якій також зазначила про те, що вона приймає спадщину за законом (а. с. 67 та на звороті).

Згідно з даними довідки, виданої ТОВ «Доррем Технологія» 22 червня 2021 року за місцем вимоги (а. с. 29), ОСОБА_4 дійсно працював у ТОВ «Доррем Технологія» на посаді майстра-начальника дільниці у період часу з 05 червня 2018 року по 27 листопада 2020 року. Його функціональні обов`язки були пов`язані з роботою із: документацією та працівниками, веденням робочих журналів, звітів та роботи на об`єктах. Вказано, що, перебуваючи на посаді, ОСОБА_4 був при ясній пам`яті та здоровому глузді, про що свідчить також, своєчасне та належне виконання ним своїх функціональних обов`язків. Поставлені завдання ОСОБА_4 виконував в повному обсязі, своєчасно та в установлені строки, нарікань на його діяльність не було. Із займаної посади ОСОБА_4 звільнений з зв`язку зі смертю.

З наданої відповіді Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області № 433/2546 від 01 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку власників мисливської вогнепальної зброї та, відповідно до обліків дозвільної системи ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, він є власником однієї одиниці мисливської гладко ствольної зброї з 25 березня 2005 року, на що має відповідний дозвіл, що виданий Новокодацьким ВП, строк дії якого закінчився 12 квітня 2021 року (а. с. 91).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Загальні вимоги до форму заповіту визначені ст. 1247 ЦК України.

Так, приписами вказаної статті визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. У разі, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках відповідно до вимог ст. 1253 ЦК України.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку із хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Таким чином, заповіт відноситься до односторонніх правочинів, тому до нього застосовуються загальні положення недійсності правочинів.

Приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Нікчемний заповіт, як і будь-який нікчемний правочин не створює юридичних прав та обов`язків, тому подання позову про визнання нікчемного заповіту недійсним чи нікчемним не буде належним способом захисту прав заінтересованих осіб.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду від 04 червня 2019 року у своїй постанові у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказала на те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Приписами ст. 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до вимог п. 1.11. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Крім того, в частині дотриманні процедури посвідчення заповіту та щодо його форми та змісту, суд звертає увагу на таке.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема зі змісту заповіту, він складений о 14 годині 20 хвилин 17 вересня 2020 року у м. Дніпрі на прохання ОСОБА_4 з його слів та записаний нотаріусом за допомогою технічних засобів, прочитаний ОСОБА_4 в голос та підписаний ним власноручно. Вказаний заповіт нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Церейкіним С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 771. Особу ОСОБА_4 та його дієздатність перевірено нотаріусом (а. с. 68).

Також, 17 вересня 2020 року вказаний заповіт зареєстрований в Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за № 66429073 (а. с. 8).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що всі вимоги до форми заповіту визначені в ст. 1247 ЦК України під час складання 17 вересня 2020 року ОСОБА_4 оспорюваного заповіту дотримано, а наявність його особистого підпису на вказаному заповіті підтверджує його наміри та волю й фіксує волевиявлення останнього, забезпечує його ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 372/1862/17 вказав на те, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до вимог ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Водночас, суд зазначає, що жодна зі сторін у справі з клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи з метою визначення психічного стану здоров`я ОСОБА_4 до суду не зверталася.

Більш того, представник позивачки в судовому засіданні заявив, що він не ставить під сумнів психічний стан здоров`я померлого, однак у нього є припущення, що хвороба, на яку він хворів, могла вплинути на його рішення щодо складання заповіту на користь відповідачки.

Разом з тим, суд зазначає, що медико-психологічна експертиза, про яку мав намір заявити клопотання представник позивачки, не встановлює психічний стан здоров`я особи, визначення якого є обов`язковим для визнання правочину недійсним згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України, а встановлює психологічні закономірності проявів якостей особистості та особливостей поведінки людини, пов`язаних із соматичним (тілесним) захворюванням, фізичною недосконалістю (дефектом), сенсорною, недостатністю (вродженою патологією зору і слуху).

Судом досліджено оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 (а. с. 118-139). Основний діагноз, який він мав це: c-r прямої кишки (код за МКХ-10 С20.х), докладний діагноз «T3NXM0 pT3 pN2 стадія 3, після операції (22 вересня 2020 року НАР recti), 1 к ПТХ, кл гр. 2, ІХС».

При цьому, суд зауважує, що медичні документи, видані за період часу з жовтня по листопад 2020 року, зокрема: виписка № 15451 із медичної карти стаціонарного хворого КНП «МКЛ № 4» ДМР від 29 жовтня 2020 року (а. с. 133-134 та на звороті) видана за період часу його перебування у стаціонарі з 18 жовтня 2020 року по 29 жовтня 2020 року; медична картка стаціонарного хворого № 920 КНП «МКЛ № 4» ДМР від 04 листопада 2020 року (а. с. 131 та на звороті) видана за період часу його перебування у стаціонарі з 30 жовтня 2020 року по 04 листопада 2020 року; виписка № 18420 із медичної карти стаціонарного хворого КНП «МКЛ № 4» ДМР від 04 листопада 2020 року (а. с. 122 та на звороті, 139 та на звороті) видана за період часу його перебування у стаціонарі з 30 жовтня 2020 року по 04 листопада 2020 року; медична картка стаціонарного хворого № 913 КНП «МКЛ № 4» ДМР від 24 листопада 2020 року (а. с. 118 та на звороті) видана за період часу його перебування у стаціонарі з 20 листопада 2020 року по 24 листопада 2020 року; виписка № 19808 із медичної карти стаціонарного хворого КНП «МКЛ № 4» ДМР від 24 листопада 2020 року (а. с. 130 та на звороті) видана за період часу його перебування у стаціонарі з 20 листопада 2020 року по 24 листопада 2020 року; тобто за той період, коли ОСОБА_4 вже перебував на лікуванні у клініці. Зазначені документи не можуть бути належним та допустимим доказом вкрай тяжкого стану ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту, навіть при врахуванні того, що 22 вересня 2020 року останній був прооперований (НАР recti), оскільки оспорюваний заповіт складався та посвідчувався ним раніше, а саме 17 вересня 2020 року.

Крім того, відповідно до міжнародної класифікації хвороб (МКХ-10), код захворювання С20.х розшифровується як «Злоякісне новоутворення прямої кишки», що є онкологічним, а не психічним захворюванням, яке може вплинути на здатність заповідача повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У той же час, слід врахувати, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК України заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц вказав на те, що сумніви щодо збереження спроможності заповідача повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, саме по собі не є підставою для визнання складеного ним у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Отже, закон не пов`язує наявність хвороби із нездатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Перебування заповідача у хворобливому, навіть тяжкому стані, не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.

Таким чином, суд вважає, що наявність у ОСОБА_4 хвороби не може свідчити про те, що його емоційний та психічний стан впливав на здатність усвідомлювати свої дії.

Крім того, суд зазначає, що представник позивачки вказує на те, що остання навіть не знала про хворобу чоловіка, тому в них є припущення, що хвороба, на яку хворів ОСОБА_4 , могла вплинути на його рішення щодо складання заповіту на користь відповідачки, проте жодних належних та допустимих доказів в підтвердження власної позиції суду не надає.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц вказав на те, що у цій справі суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із презумпції психічного здоров`я заповідача, суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III та іншими законами України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Натомість позивачкою не надано суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу того, що хворобливий стан заповідача міг спотворити його волевиявлення.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено, що хворобливий стан ОСОБА_4 у момент складання оспорюваного заповіту вплинув на його усвідомлення значення його дій, а тому суд доходить висновку, що волевиявлення ОСОБА_4 на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Крім того, суд зазначає про те, що з наданих медичних документі ОСОБА_4 вбачається, що останній хворів у проміжок часу з вересня по листопад 2020 року, та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. При цьому, представник позивачки стверджує, що остання навіть не знала про хворобу чоловіка, бо перебувала на дачі, оскільки це той період, коли потрібно саджати, полоти та прибирати огородину, а про смерть чоловіка вона дізналася по приїзду до міста, бо їй ніхто не сказав про це.

Однак, суд критично ставиться до таких доводів, оскільки листопад місяць не є місяцем інтенсивних садово-польових робіт, коли необхідно саджати, полоти, прибирати огородину. Зазвичай до 27 листопада, вся огородина вже прибрана, а огороди перекопані чи перепахані.

Більш того, з медичних документів вбачається, що хвороба ОСОБА_4 була тривалою, понад 2 місяці, він інтенсивно лікувався, пройшов оперативне втручання, що вказує на те, що дане захворювання та лікування не було таємним, а те що позивачка не знала про хворобу та смерть свого чоловіка, не лише вказує, а й підтверджує покази відповідачки про те, що померлий ОСОБА_4 та позивачка тривалий час не спілкувалися між собою та не жили як подружжя, а тому остання не могла знати про стан його здоров`я, в тому числі психічний.

З огляду на викладене, виходячи з презумпції психічного здоров`я ОСОБА_4 , приймаючи до уваги те, що останній у період часу з 05 червня 2018 року по 27 листопада 2020 року перебував на посаді майстра-начальника дільниці ТОВ «Доррем Технологія», мав право на володіння вогнепальною гладко ствольною мисливською зброєю та право керування транспортним засобом, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено, що хворобливий стан заповідача міг спотворити його волевиявлення.

Суд вважає, що заповідач мав право розпорядитися стосовно свого майна так, як вважав за потрібне. Між тим, спадкове майно ОСОБА_4 заповів не сторонній особі, а племінниці, яка його доглядала, організовувала та сплачувала його лікування, а після і поховала, оскільки вони були дуже близькими один одному.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, встановивши відсутність належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 у момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення свої дій, враховуючи презумпцію психічного здоров`я, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_4 до останнього перебував у трудових відносинах з ТОВ «Доррем Технологія», мав право на володіння вогнепальною гладкоствольною мисливською зброєю та право керування транспортним засобом, беручи до уваги те, що позивачка тривалий час не спілкувалася та не проживала із ОСОБА_10 як подружжя, зважаючи на те, що останній заповів своє майно, яке йому дісталося від дідуся та бабусі, своїй рідній людині племінниці, яка його доглядала, організовувала та оплачувала лікування, а після і його поховання, а також те, що при складанні заповіту дотримано вимоги щодо його форми та змісту, суд дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_4 на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі, а відтак суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, через що в його задоволенні слід відмовити.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_7 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкін Михайло Самуілович (49000, м. Дніпро, вул. Титова, буд. 8) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна