Дата документу 29.06.2022 Справа № 335/8636/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8636/20 Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/220/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Кримської О.М.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства Хімічний завод «Гедеон Ріхтер», від імені якого на території України діє Представництво «Ріхтер Гедеон Нрт.» в Україні, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Відкритого акціонерного товариства Хімічний завод "Гедеон Ріхтер", від імені якого на території України діє Представництво "Ріхтер Гедеон Нрт." в Україні, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказав, що 14 червня 2018 року між Представництвом "Ріхтер Гедеон Нрт.", яке є на території України представництвом резидента Угорщини - фірми "Richter Gedeon Nyrt..", та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір на необмежений строк. В укладеному договорі сторони погодили його основні умови та, зокрема, пунктом 6.1 погодили, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін і оформлюються додатковою угодою, що складається в письмовій формі і є невід`ємною частиною цього договору. Також пунктом 6.4. цього договору визначено, що даний договір розривається : а) з підстав, передбачених пп. 1, 3, 5, 6, 7 статті 36 КЗпП України. Впродовж дії договору між працівником та роботодавцем неодноразово вносились зміни до укладеного договору шляхом укладення у письмовій формі додаткової угоди до трудового договору.

На початку 2020 року між роботодавцем та працівником почався діалог щодо розірвання трудового договору за угодою сторін. При цьому, оскільки трудовий договір передбачає на цей випадок укладання відповідної додаткової угоди, а сам по собі термін "угода сторін" передбачав погодження сторонами всіх умов такого волевиявлення, то між

працівником та роботодавцем тривалий час обговорювались умови такого розірвання тру-

дового договору. Працівник, знаючи сталу практику роботодавця на такий випадок розірвання трудового договору, яка полягає у добровільній виплаті компенсації при звільненні, просив погодити таку позицію. Ці перемовини йшли доволі тривалий час та в їх ході між сторонами були досягнуті певні домовленості, внаслідок чого 21.01.2020 працівником було подано до роботодавця відповідну заяву про звільнення за угодою сторін із 28.02.2020, а підписати відповідну додаткову угоду сторони погодили попередньо в день звільнення (28.02.2020), одночасно із виконанням інших умов розірвання договору (здачею майна, виплатою компенсації, тощо).

Проте, після отримання відповідної заяви працівника та із наближенням дати прогнозованого звільнення уповноважені особи роботодавця почали ухилятись від запитань працівника про погодження розміру та порядку виплати добровільної вихідної компенсації. Зазначене насторожило працівника, тому він виявив бажання відкликати власну заяву за угодою сторін до підписання додаткової угоди про розірвання трудового договору.

Однак 27.02.2020 ОСОБА_1 занедужав та звернувся до медичного закладу за медичною допомогою. Того ж дня, 27.02.2020, використовуючи корпоративний номер засобу зв`язку в телефонному режимі повідомив керівника відділу кадрів Представництва в Україні про те, що він перебуває на лікарняному, та про те, що він відкликає власну заяву про звільнення. Але, як виявилось в подальшому в ході листування з роботодавцем, останній заперечує факт повідомлення працівником про намір відкликання заяви про звільнення в будь-якій формі.

27.02.2020 ОСОБА_1 було написано заяву про відкликання власної заяви про звільнення за угодою сторін у зв`язку із непогодженням сторонами всіх умов звільнення (зокрема щодо виплати добровільної вихідної компенсації), але своєчасно направити він її не зміг, так як занедужав.

В подальшому відповідачем було надано позивачу листа № 357 від 12.03.2020, в якому зазначалося, що п. 6.1 трудового договору від 14.06.2018 передбачає, що тільки зміни та доповнення до договору вносяться за взаємною згодою сторін; підстави для розірвання договору визначені в п. 6.4., одною з яких є п. 1 ст. 36 КЗпП України; Представництво " ОСОБА_2 " отримало заяву про звільнення за угодою сторін 22.01.2020 та роботодавець надав згоду і погодився задовольнити прохання, викладене в заяві про звільнення за угодою сторін. ОСОБА_1 був звільнений з 28.02.2020р. на підставі його заяви за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Законодавство не передбачає обов`язкову виплату компенсації робітнику при звільненні за угодою сторін, окрім заробітної плати, що належить працівникові, та грошової компенсації за невикористані відпустки. Також законодавство не передбачає обов`язкове підписання угоди про звільнення; до дня звільнення 28.02.2020р. представництво не отримувало від ОСОБА_1 повідомлень про зміну чи відзив заяви про звільнення. Представництво отримало повідомлення про відкликання заяви 05.03.2020р., тобто через 6 днів після звільнення. Також, заява від 27.02.2021р. була відправлена 04.03.2020р. через 5 календарних днів після звільнення.

Позивач не погоджується із правомірністю свого звільнення, вважає його безпідставним, а оскаржуваний наказ протиправним, оскільки ОСОБА_1 було повідомлено в телефонному режимі про відкликання своєї заяви представника відповідача, а звільнення не було оформлено виходячи із звичаїв конкретного роботодавця окремим двостороннім документом - додатковою угодою до трудового договору, не узгоджено між сторонами сума вихідної допомоги, а тому позивач вважає, що станом на 28.02.2020р. між ним та роботодавцем не існувало домовленості про звільнення за угодою сторін.

З огляду на вказані обставини, просив визнати незаконним та скасувати наказ Представництва "Ріхтер Гедеон Нрт." в Україні від 25.02.2020 №18/1-с «Про звільнення за згодою сторін», яким звільнено ОСОБА_1 з посади менеджера з питань регіонального розвитку зовнішньої служби в м. Запоріжжя Представництва "Ріхтер Гедеон Нрт." в Україні з 28.02.2020 за згодою сторін згідно із п 1 ст. 36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на займаній посаді - менеджера з питань регіонального розвитку зовнішньої служби в м. Запоріжжя Представництва "Ріхтер Гедеон Нрт." в Україні з 02.03.2020; стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Хімічний завод "Гедеон Ріхтер", від імені та в інтересах якого на території України діє Представництво "Ріхтер Гедеон Нрт." в Україні, на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, розмір якої на час подання позову позивачем не може бути розрахований з огляду на те, що при її розрахунку використовується така складова як час вимушеного прогулу, який є триваючим наразі. Допустити негайне виконання рішення суду. Стягнути всі документально підтверджені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є наступні: висновки суду не відповідають зібраним у справі доказам; суд не міг оцінювати пояснення ОСОБА_1 , надані в якості свідка, на предмет його особистої заінтересованості у результатах розгляду справи та неузгодженості з іншими доказами у справі, оскільки норми ЦПК не містять таких чинників для критичної оцінки; суд безпідставно вважав, що в нього була можливість подати заяву про відкликання до 28.02.2020р. дати звільнення; суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 26.10.2016р. у справі № 404/3049/15-ц, щодо відкликання заяви про звільнення та незаконності звільнення у разі її подання працівником, яка підтверджена практикою Верховного Суду у подальших постановах з трудових спорів; суд не врахував того, що він був звільнений в період лікарняного, що забороняється приписами ч. 3 ст. 40 КЗпП, яка згідно з рішення Конституційного Суду України від 04.09.2019р. у справі № 6-р(ІІ)/2019 поширюється на всі трудові правовідносини; судом першої інстанції не надано правової оцінки тим обставинам, що у день звільнення ОСОБА_1 не було вручено копію наказу про звільнення та не проведено із ним остаточного розрахунку. Таким чином, на думку позивача, за відсутності у нього волевиявлення на припинення трудового договору на момент видачі наказу про звільнення роботодавець не вправі був звільняти його, але суд ці обставини встановив неправильно, вказуючи, що він пізно повідомив роботодавця про небажання звільнятись за угодою сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивач у скарзі заявив нові підстави для визнання звільнення незаконним, які не були заявлені як підстави позову у суді першої інстанції, а саме, щодо незаконності свого звільнення під час лікарняного, тому такі доводи не можна перевіряти за приписами статті 367 ЦПК України на стадії апеляційного провадження. Вказує, що судом правильно встановлено, що з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок при звільненні станом на 28.02.2020р., а наказ про звільнення направлений йому разом із супровідним листом 28.02.2020р., який було отримано ним та додано до позовної заяви.

У відзиві вказується, серед іншого, що судом було враховано правову природу угоди про звільнення, надана правильна оцінка зібраним у справі доказам, на підставі чого суд постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2021р. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду на 09 лютого 2022р.

Судове засідання 09.02.2022р. не відбулось у зв`язку з перебуванням судді члена колегії Кримської О.М. на лікарняному протягом менше 14 днів, що не надає право на заміну цієї судді іншим. Судове засідання відкладено на 30.03.2022р. на 16.40 год.

Судове засідання 30.03.2022р. не відбулось у зв`язку з тим, що графік роботи Запорізького апеляційного суду під час воєнного стану визначено з 28.02.2022р. з 09.00 год. до 14.00 год., в той час як розгляд справи призначено на 16.40 год. Розгляд справи відкладено на 08.06.2022р. на 09.40 год.

Розгляд справи 08.06.2022р. о 09.40 год. не відбувся у зв`язку із задоволенням клопотання позивача ОСОБА_1 про відкладення судового засідання, який зазначив, що через виробничу необхідність відбуває у відрядження до м. Кривий Ріг терміном на 5 діб з 06.06.2022р. по 10.06.2022р. ( а.с. 175, 178). Про неможливість явки свого адвоката Щасливого О.Р. позивач не зазначив, від адвоката відповідної заяви не надійшло. Оскільки це було перше відкладення з причин неявки позивача, а причина визнана поважною, колегія задовольнила клопотання та відклала розгляд справи на 29.06.2022р. на 10.20 год.

В судове засідання на 29.06.2022р. належним чином повідомлена сторона позивача (адвокатом Щасливим О.Р. отримано судову повістку 16.06.2022р.), не з`явилась. Від адвоката Щасливого О.Р. надійшло клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з наступним відрядженням позивача ОСОБА_1 до м. Кривий Ріг з 27.06.2022р. по 01.07.2022р., а також зайнятістю самого адвоката Щасливого О.Р. 29.06.2022р. о 10.20 год. у засіданні в Комунарському районному суді м. Запоріжжя.

Колегія відхилила повторне клопотання сторони позивача про відкладення розгляду справи, зважаючи на приписи ч. 2 статті 372 ЦПК України та п. 2 ч. 3 статті 223 ЦПК України, згідно з якими суду надається право розглядати справу у разі повторної неявки повідомленого належним чином учасника справи, незалежно від причин неявки.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Вертелецької Т.В., яка заперечувала проти скарги та просила залишити її без задоволення за обґрунтуванням, наведеним у відзиві, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Судом встановлено, що 14 червня 2018р. між Представництвом «Ріхтер Гедеон Норт.», яке є на території України представником резидента Угорщини фірми "Richter Gedeon Nyrt..", в особі голови представництва Якубовича Іштвана та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, за умовами якого між роботодавцем та працівником виникли трудові відносини. Договір укладено на необмежений строк.

В укладеному договорі сторони погодили його основні умови, в тому числі, пунктом 6.1 погодили, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін і оформлюються додатковою угодою, що складається в письмовій формі і є невід`ємною частиною цього договору. Також пунктом 6.4 договору визначено, що даний договір роз-ривається згідно з підпунктом а) з підстав, передбачених пп. 1, 3, 5, 6, 7 статті 36 КЗпП

України.

Впродовж дії договору між працівником та роботодавцем неодноразово вносились зміни до укладеного договору, які укладались, як то передбачено п. 6.1 договору, у письмовій формі у вигляді додаткової угоди до трудового договору (від 02.05.2019, від 02.01.2019р., від 01.10.2018, від 02.01.2020).

За додатковою угодою про внесення змін до трудового договору від 02.01.2020 пункт 4.1 викладено в такі редакції: за виконання обов`язків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється оплата праці у вигляді посадового окладу в розмірі 40 000 грн. на місяць.

21 січня 2020р. ОСОБА_1 подав відповідачу власноручно написану заяву, в якій просив звільнити його з роботи з посади менеджера з питань регіонального розвитку зовнішньої служби Запорізького регіону у м. Запоріжжі за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України з 28 лютого 2020 року.

Представництво «Ріхтер Гедеон НРТ.» отримало вказану заяву 22.01.2020р., та роботодавцем було надано згоду на таке звільнення.

Наказом голови Представництва «Рітер Гедеон НРТ,» Якобувіч Іштвана від 25.02.2020р. № 18/1-с ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України з 28.02.2020р.

Листом № 292 від 28.02.2020р. ОСОБА_1 повідомлено про те, що його звільнено з посади менеджера з питань регіонального розвитку зовнішньої служби Запорізького регіону у м. Запоріжжі за угодою сторін за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України на підставі поданої заяви від 21.01.2020р., а також за відсутності усного чи письмового попередження про відкликання заяви про звільнення. Зазначено, що на наступний день після закриття лікарняного ОСОБА_1 має передати майно, яке належить Представництву, фахівцю ОСОБА_3 . Запропоновано для здійснення розрахунків по лікарняному відправити листок непрацездатності поштою в офіс Представництва. Також у листі міститься прохання забрати трудову книжку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До листа додано наказ про звільнення.

28.02.2020р. з ОСОБА_1 проведено розрахунок при звільненні станом на 28.02.2020р., що визнавав позивач.

04.03.2020р. ОСОБА_1 надіслав поштою відповідачу письмову заяву, датовану 27.02.2020р., в якій вказував, що у зв`язку із тим, що в письмовому вигляді відповідну додаткову угоду до настання дати прогнозованого звільнення він не отримував, позиція по виплаті вихідної допомоги не узгоджена, він повідомляє про відкликання своєї заяви про звільнення за угодою сторін з метою проведення подальших перемовин про умови звільнення.

05.03.2020 представництво «Ріхтер Гедеон Нрт.» отримало зазначену заяву ОСОБА_1 , та 12.03.2020 направило відповідь на неї за № 357, зазначивши, що:

-пунктом 6.1 трудового договору від 14.06.2018р. передбачено, що тільки зміни та доповнення до договору вносяться за взаємною згодою сторін; в пункті 6.4 визначені підстави для розірвання договору, в тому числі відповідно до п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України;

-Представництво отримало заяву ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін 22.01.2020, якій присвоєно № 60/1, та голова Представництва ОСОБА_4 погодився задовольнити його прохання щодо звільнення працівника за згодою сторін;

-ОСОБА_1 був звільнений за угодою сторін згідно з його заявою, але при звільненні з таких підстав законодавство України не передбачає обов`язку роботодавця з виплати компенсації, а також не передбачається у такому разі обов`язкового підписання угоди про звільнення;

-до дня звільнення 28.02.2020 представництво не отримувало від ОСОБА_1 повідомлення про зміну чи відзив заяви про звільнення, а отримало таке відкликання лише через 6 календарних днів після звільнення, яке було надіслано лише 04.03.2020р., тому задовольнити заяву про відкликання заяви про звільнення вже не уявляється можливим.

12.03.2020р. Представництвом ОСОБА_1 за вих.. № 356 повторно направлено пакет документів аналогічний тому, який був надісланий 28.02.2020р. Повідомлено, що документи, направлені йому 28.02.2020р., знаходяться на поштову відділенні та чекають на отримання.

Також встановлено, що у період часу з 27.02.2020р. по 27.03.2020р. ОСОБА_1 перебував на лікарняних.

В ході розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (менеджер по персоналу), які надали пояснення, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін добровільно, своєю поведінкою неодноразово засвідчував бажання звільнитися з Представництва, про що висловлювався за декілька місяців до подання заяви ( з листопада 2019р.) та протягом майже 5 тижнів після узгодження звільнення до моменту звільнення, участь у тренінгах не брав, частково здав майно Представництва, яке йому було передано у зв`язку із службовою потребою.

Свідок ОСОБА_6 також пояснювала, що ОСОБА_1 передав заяву про звільнення через керівника ОСОБА_5 , жодних застережень від якого з приводу оформлення додаткової угоди про звільнення не було. Вона телефонувала ОСОБА_1 напередодні його звільнення, щоб запросити у день звільнення 28.02.2020 приїхати за копією наказу та трудовою книжкою, а також нагадати, що потрібно здати матеріальні цінності. Телефоном ОСОБА_1 їй не повідомив, що він на лікарняному, а написав про це в електронній переписці, в ході бесіди не казав, що відкликає заяви, а лише наголошував, що хотів би отримати грошей «зверху». Свідок вважає, що в електронній переписці ніщо не заважало ОСОБА_1 указати про відкликання заяви про звільнення, але цього волевиявлення не виказував.

Також суду в якості свідка були надані пояснення позивачем ОСОБА_1 , який вказував, що його звільнення не було добровільним, оскільки його керівник ОСОБА_7 змусив його написати заяву, вказуючи, що на його місце є інші претенденти. Позивач зазначав, що погодився на це під умовою виплати йому компенсації при звільненні у розмірі трьох місячних зарплат. Але роботодавець після написання ним заяви про звільнення за угодою сторін додаткову угоду з ним щодо умов такого звільнення, зокрема, щодо компенсації та її розміру не оформив, таку угоду підписано не було. Тому він попередив телефоном працівника ОСОБА_6 про те, що він відкликає заяву про звільнення за угодою сторін, але письмову не встиг подати, оскільки з 27.02.2020р. пішов на лікарняний. Тому заяву про відкликання подав як тільки зміг за станом здоров`я. У поясненнях визнав, що розрахунок з ним проведений у день звільнення 28.02.2020р. (окрім вихідної допомоги).

Встановивши всі вище перелічені обставини, суд першої інстанції дійшов висно-

вків про те, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми

угоди сторін про припинення трудового договору відповідно до п. 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення. Анулювання ж угоди про звільнення за цими підставами має відбуватись за взаємною згодою сторін. Між тим, жодного належного та допустимого доказу, який би достовірно підтверджував усне пред`явлення бажання ОСОБА_1 роботодавцю відкликати свою заяву про звільнення в ході розгляду справи не було здобуто, матеріали справи не містять. При цьому, судом не взято до уваги ті обставини, що ОСОБА_1 з 27.02.2020р. перебував на лікарняному, оскільки, на думку суду, це не заважало позивачу сповістити про це телефоном, або написати на електронну пошту, або відправити таку заяву поштою завчасно, а не після видання наказу про звільнення 25.02.2020р. Також суд вказував, що будь-яких виплат вихідної допомоги у розмірі трьох місячних зарплат при звільненні за угодою сторін ані трудовий кодекс, ані трудовий договір з позивачем не містять, а отже, підстави для відкликання заяви про звільнення через не укладення додаткової угоди про таку виплату є необґрунтованими, в той час як тільки ці обставини позивач висуває щодо свого незаконного звільнення (відсутність додаткової угоди про виплату компенсації, через що він відкликав заяву). Тому суд відмовив в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю, а не через пропущення строку для звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, на що посилався, серед іншого, відповідач.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд не звернув увагу на те, що його було увільнено під час лікарняного, що заборонено ч. 3 статті 40 КЗпП України, яка згідно з рішенням Конституційного Суду України поширюється на всі трудові правовідносини.

Проте колегія наголошує на тому, що ці обставини позивач не вказував як підстави позову про незаконність звільнення та поновлення на роботі.

Про ці обставини не зазначено ані в позовній заяві, ані під час надання пояснень стороною позивача в ході розгляду справи судом першої інстанції.

Так, ОСОБА_1 лише вказував про лікарняний в тому контексті, що через це він не міг направити заяву про відкликання своєї заяви про звільнення.

Згідно з ч. 3 статті 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У цій справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання.

Натомість, дана справа не містить жодних заяв про зміну чи доповнення підстав позову.

Згідно з ч. 6 статті 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на вказані вимоги процесуального закону, нові заявлені в апеляційній скарзі підстави позову не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду як такі, що не розглядались судом першої інстанції та від яких не захищався відповідач в суді першої інстанції.

Крім того, вбачається, що апелянтом довільно тлумачиться рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019р. у справі № 6-р(ІІ)/2019, оскільки у конституційній скарзі заявницею ОСОБА_8 ставилось питання про відповідність Конституції України (конституційність) положень частини 3 статті 40 КЗпП України з точки зору їх поширення на трудові правовідносини, які виникли із трудового контракту,

зокрема, можливість звільнення працівника, строк контракту якого закінчився під час пе-

ребування на лікарняному. Та у мотивувальній частині вказаного рішення Конституційний Суд України лише вказував, що вимоги ч. 3 статті 40 КЗпП України застосовуються і до працівників, що працювали на підставі строкового контракту. Та лише в цьому контексті Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю є такими, що поширюються на «усі трудові правовідносини».

При цьому, у вказаному рішенні КСУ не робиться висновку про те, що ч. 3 статті 40 КЗпП України, яка має назву «Розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця», поширюється на випадки звільнення працівника з власної ініціативи або за погодження сторін.

Отже, вказаний довід апеляційної скарги є неспроможним.

Ініціатором звільнення за угодою сторін в цій справі виступив сам працівник ОСОБА_1 , написавши у письмовому вигляді заяву про своє звільнення за угодою сторін, а роботодавець прийняв цю пропозицію та надав свою згоди на таке звільнення, а тому на таке звільнення не поширюється вказана норма трудового кодексу.

Також в апеляційній скарзі позивач посилається на вимоги статей 47 та 116 КЗпП України, про порушення яких відповідачем не зазначається в позові та на їх підставі не заявляються будь-які позовні вимоги. Тому колегія також не може виходити в цій частині за межі позовних вимог відповідно до приписів статті 367 ЦПК України.

До того ж, при розгляді справи в суді першої інстанції судом було встановлено, що 28.02.2020р. з ОСОБА_1 був проведений остаточний розрахунок, що визнано позивачем, зокрема, й під час його опитування як свідка у судовому засіданні 06.08.2021р.

Що стосується направлення позивачу роботодавцем копії наказу про звільнення, то він направлений був 28.02.2020р., на що вказує наявний у справі супровідний лист № 292 від 28.02.2020р., який долучений самим позивач, що вказує на його отримання останнім.

При цьому, вказані обставини не впливають на заявлені позовні вимоги щодо незаконності наказу про звільнення і поновлення на роботі, оскільки підставами такої незаконності позивач зазначав відсутність узгодженої угоди про звільнення, яка мала бути, на його думку, оформлена письмово і підписана сторонами, та не виконання роботодавцем усної домовленості щодо виплати йому у добровільному порядку вихідної допомоги у розмірі трьох місячних зарплат, внаслідок чого він начебто своєчасно відкликав заяву про звільнення.

Не обгрунтованими колегія вважає й твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано правової природи угоди сторін про звільнення. Так, в скарзі вказується, що станом на дату звільнення позивач вже не бажав звільнятись та заявив усно компетентному працівнику відповідача про відкликання власної заяви про звільнення.

Колегія наголошує на тому, що ці обставини були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, їм надано належну правову оцінку та визнано такими, що суперечать зібраним у справі доказам.

Та колегія повністю погоджується з висновками суду в цій частині, оскільки вони базуються на сукупності зібраних доказів у справі та відповідають правильно застосованим судом до спірних правовідносин нормам матеріального права.

Так, судом першої інстанції правильно визнано, що згідно з пунктом 1 частини 1

статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Тобто

у випадку, коли працівник вимагає дострокового розірвання укладеного з ним трудового договору, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і роботодавцем у кожному конкретному випадку.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Само ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. Проте, це не є обов`язково угода, підписана сторонами, як помилково наголошує, апелянт. А така угода оформлюється заявою працівника про звільнення та наказом (розпорядженням) роботодавця про припинення трудового договору. Що й було дотримано сторонами у цій справі.

Такі висновки суду відповідають застосованій ним правовій позиції, висловленій у постанові ВС від 31 серпня 2020 у справі № 359/5905/18.

Позивач зазначає, що необхідність укладення додаткової угоди при розірванні трудового договору за угодою сторін викликана ще й тим, що сторони за трудовим договором при його укладенні взяли на себе певні зобов`язання, зокрема, працівник отримав певні матеріально-технічні цінності для впровадження трудової діяльності, та позиції з їх повернення мають узгоджуватись саме в такій додатковій угоді.

Але з матеріалів справи вбачається, що майно, яке передавалось позивачу для виконання трудових функцій, визначалось окремими документами (договір, акти). Так, з позивачем, наприклад, серед іншого, укладався договір про використання автотранспортного засобу (службового автомобілю). Тож він просто мав передати це майно при звільненні за актом приймання-передання, без укладення угоди про зворотне повернення цього майна, якщо на іншому оформленні не настоює роботодавець.

Також позивач в скарзі зазначає, що він склав заяву про відізвання заяви про звільнення 27.02.2020р., проте занедужав та звернувся до медичного закладу за медичною допомогою, де йому було відкрито лікарняний. Направити вказану заяву він зміг лише 04.03.2020р.

Отже, вказаними ствердженнями у скарзі позивач фактично визнає, що до видання наказу про звільнення 25.02.2020р., ним не подавалась заява по відкликання або анулювання заяви про звільнення. Тобто, хоча вона датовано 27.02.2020р., фактично її до 04.03.2020р. не існувало для роботодавця, оскільки хід їй позивач дав лише у цю дату ( 04.03.2020).

Проте станом на 27.02.2020р. роботодавець вже видав наказ № 18/1-с, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України з 28.02.2020р.

Суд правильно відкинув доводи позивача в тій частині, що подати заяву про відкликання (анулювання) заяви про звільнення раніше 04.03.2020р. він не міг, оскільки перебував на лікарняному. При цьому, колегія визнає вірними висновки суду про наступне.

Так, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , відкривши лікарняний 27.02.2020р., перебував на лікарняному до 27.03.2020р.

Разом з тим, факт перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 27.02.2020р. та подання ним заяви про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін 04.03.2020р., тобто під час перебування на тому ж лікарняному ( листок непрацездатності АДУ № 685074, виданий до 05.03.2020 включно) і звернення до суду з позовом 23.03.2020, тобто до закриття останнього листка непрацездатності 27.03.2020, спростовує ствердження позивача про неможливість подання такої заяви раніше 25.02.2020 дня видання наказу про звільнення, та раніше визначеної дати звільнення - 28.02.2020р., при тому, що сторонами трудового договору цю дату звільнення узгоджено ще у січні 2020р. В той час як подальше перебування на лікарняних не завадило позивачу подати заяву на пошту 04.03.2020 та подати позов до суду 23.03.2020.

До того ж, як пояснювала свідок ОСОБА_6 , позивач вів з нею листування електронною поштою ще 27.02.2020, проінформувавши про лікарняний, тобто в такий же

спосіб міг подати й заяву про відкликання заяви про звільнення, але не подав.

Крім того, суд з урахування правового висновку Верховного Суду у постанові від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18, обгрунтовано констатував, що якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника чи уповноваженого ним органу і працівника.

Між тим, роботодавець через зволікання самого ж працівника на час видання наказу про звільнення 25.02.2020р. за заявою працівника не був обізнаний про наміри останнього залишитись на роботі.

Зважаючи на вказане, колегія визнає некоректним посилання позивача на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016р. у справі № 404/3049/15-ц, оскільки у ній встановлені інші обставини, а саме завчасне звернення працівника із заявою від 13.03.2015р. про скасування власної заяви від 05.12.2014р. про звільнення за угодою сторін з 31.03.2015р. Тобто до визначеної дати звільнення та видання про це наказу.

Про необхідність наявності взаємної згоди роботодавця та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України також висловлено Верховним Судом у постанова : від 22. 04. 2019 у справі № 759/11508/16-ц, від 27.05.2020 у справі № 404/6236/19, від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18. Ці правові висновки враховані судом при розгляді цієї справи відповідно до приписів статті 263 ЦПК України.

Судом, крім вказаного, враховано також, що за відсутності письмових доказів своєчасного доведення до роботодавця свого наміру залишитись на роботі (до видання наказу про звільнення), цей факт не підтверджено й допитаними в ході розгляду справи свідками.

Апелянт зазначає, що суд не мав права критично відноситись до його пояснень, наданих в якості свідка, за критеріями зацікавленості у розгляді справи та неузгодженістю з іншими доказами у справі.

Однак колегія зазначає, що суд вправі надавати оцінки усім зібраним доказам у справі, зокрема, й поясненням допитаних в якості свідків учасників справи, що безпосередньо унормовано приписами статті 89 ЦПК України.

У вказані нормі передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд діяв в межах вказаної норми, надаючи оцінку стосовно узгодженості доказів між собою, та визнав, що пояснення ОСОБА_1 , надані при допиті в якості свідка, суперечать іншій сукупності зібраних у справ доказів. Тому надав перевагу вказаній сукупності, а не поясненням позивача як свідка. Та порушень норм процесуального права в цій частині судом першої інстанції колегія в ході апеляційного розгляду не встановила.

Таким чином, перевіривши кожен довід скарги, колегія визнає її в цілому необгрунтованою, тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У такому разі відповідно до приписів статті 141 ЦПК України не мається підстав і для вирішення питання щодо розподілу судових витрат у справі, які не можуть бути компенсовані позивачу у зв`язку з відмовою у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 липня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.