КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року

м. Київ

справа №757/26056/21-ц

провадження № 22-ц/824/7218/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року у складі судді Новака Р.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про стягнення грошових коштів, об`єднаною зі справою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 30 травня 2018 року між ним та Акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Аркада» укладений договір про участь у фонді фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» №85931 та внесено грошові кошти на загальну суму 1 187 050,50 грн. Згідно договору про участь у ФФБ об`єктом інвестування була квартира АДРЕСА_1 .

Зазначав, що 11 червня 2018 року управителем фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», на підставі пп. 2 п. 31 договору про участь у ФФБ, у зв`язку з недотриманням ним графіку внесення коштів, визначеного у свідоцтві про участь у ФФБ, відкріплено об`єкт інвестування і у управителя виник обов`язок повернути грошові кошти, що підтверджено листом AT АКБ «Аркада» від 28 грудня 2020 року вих. №4512, в якому зазначено, що йому підлягають поверненню грошові кошти на загальну суму 1 504 455,75 грн, однак грошові кошти у встановлений законом строк повернуто не було.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року цивільну справу №757/26056/21-ц за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про стягнення грошових коштів, об`єднаною зі справою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про стягнення грошових коштів, передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 22 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шилов Валерій Вячеславович звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на його думку, суд дійшов помилкового висновку про передачу справи на розгляд до Дарницького районного суду міста Києва.

Вказує на те, що договір про участь у фонді фінансування будівництва за своєю правовою природою є договором управління майном, а також на те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення грошових коштів з управителя у зв`язку з припиненням управління майном (грошовими коштами) позивача та виникнення в управителя обов`язку повернення грошових коштів, переданих в управління.

Зазначає, що випадок повернення грошових коштів у зв`язку з припиненням управління майном не передбачений і п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18, на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 лютого 2018 року у справі №201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі №426/7217/18, де визначено, які спори стосуються нерухомого майна;

На підставі викладеного, зауважує, що позовні вимоги не є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом об`єкту інвестування, не пов`язані ні прямо, ні опосередковано зі спором щодо об`єкта інвестування, не пов`язані з нерухомим майном (майновими правами на об`єкт інвестування), зокрема з правами та обов`язками, що пов`язані із нерухомим майном (майновими правами). Тобто спір не виникає з приводу нерухомого майна.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 353 ЦПК України, частиною другою статті 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про передачу справи на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у зв`язку з припиненням управління майном за договором про участь у Фонді фінансування будівництва №85924 від 30 травня 2018 року та відкріплення об`єкта інвестування від позивача, як довірителя ФФБ. Об`єктом інвестування за договором про участь у ФФБ №85924 від 30 травня 2018 року є квартира АДРЕСА_2 .

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За загальним правилом, у відповідності до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Поряд із загальною та альтернативною підсудністю, як видами територіальної підсудності законом визначено і виключну підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Так, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Отже, виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосувати під час вчинення позову інші норми, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені в статтях 27-29 ЦПК України.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 640/16548/16-ц Верховний суд зазначив, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 вказала, що за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України (аналогічні положення містяться у частині першій статті 30 ЦПК України) необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Зважаючи на те, що предметом спору в даній справі є повернення грошових коштів, які були внесені на будівництво об`єкту інвестування - квартири АДРЕСА_1 , даний позов стосується нерухомого майна, а тому його підсудність має визначатися за правилами, встановленими частиною першою статті 30 ЦПК України (виключна підсудність).

Таким чином, спір виник з приводу нерухомого майна і повинен розглядатися за правилами виключної підсудності за місцем розташування нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , що за адміністративно-територіальним розподілом відноситься до Дарницького району м. Києва, а отже дана справа підлягає передачі до Дарницького районного суду м. Києва, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Зважаючи на викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками місцевого суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи належним чином оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Згідно пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до положення статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

З огляду на наведене, колегія доходить висновку, що місцевий суд належним чином дослідив матеріали справи, врахував вищенаведені обставини та зробив правильний висновок щодо непідсудності даної справи Печерському районному суду м. Києва та передачі на розгляд належному - Дарницькому районному суду м. Києва.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна