Справа № 537/6617/21
провадження 2/527/230/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Левицької Т.В.,

з участю секретаря судових засідань Папенко Л.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Глобинського районного суду Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 537/6617/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Відповідно до ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.01.2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики передано за підсудністю до Глобинського районного суду Полтавської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 18.02.2022 року цивільну справу передано до провадження головуючого судді Левицької Т.В.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 02.11.2018 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 30000 доларів США та зобов`язався повернути їх до 01.01.2019 року, що підтверджується розпискою. Позивач вказує, що у встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь основний борг в сумі 30000 доларів США, проценти в сумі 9702,67 доларів США, 3% річних 2695,07 доларів США; в загальній сумі 42397,74 доларів США та судові витрати по справі.

21.02.2022 року, відповідно до ухвали Глобинського районного суду Полтавської області, по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

07.04.2022 року відповідачем ОСОБА_4 направлено листа про застосування строків позовної давності.

05 травня 2022 року згідно ухвали Глобинського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, посилаючись на підстави та обставини, вказані в ньому та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, направив заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказавши, що борг ОСОБА_4 повернуто в повному обсязі, що підтверджується розпискою, наданою позивачем, оригінал якої знаходиться в справі.

Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

У справі, що розглядається, судом на підставі досліджених доказів, зокрема оригіналу розписки від 02.11.2018 року, яка долучена до матеріалів справи, встановлено, що між сторонами виникло позикове зобов`язання, відповідно до якого ОСОБА_4 02.11.2018 року отримав в борг від ОСОБА_1 30000 доларів США, зі строком повернення до 01.01.2019 року.

Наявність у позивача оригіналу боргового документа підтверджує факт отримання боржником коштів за договором позики від 02.11.2018 року.

Аналізуючи зміст складеної за підписом відповідача розписки, суд вважає, що вона містить в собі визначені сторонами умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення до 01.01.2019 року, тобто сторонами чітко визначено термін повернення коштів.

Суд вважає, що в ході судового розгляду, відповідачем не було надано доказів на підтвердження відсутності узгодження між сторонами істотних умов договору позики. Відтак факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. Вказаною розпискою також визначено період повернення грошових коштів.

Окрім того, представник відповідача в судовому засіданні не заперечував факт написання відповідачем розписки та отримання коштів у борг.

Таким чином, у позичальника ОСОБА_4 (відповідача) виник борг перед позикодавцем ОСОБА_1 (позивачем ) по поверненню позики в сумі 30000 доларів США.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

В той же час, суд вважає, що відповідачем належними доказами не доведено повернення позики позивачеві.

Суд вважає безпідставним посилання представника відповідача в судовому засіданні як на підтвердження факту повернення боргу на розписку від 04.01.2019 року, надану ОСОБА_1 . Так, з її змісту вбачається, що ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_4 передоплату в сумі еквівалентній 10000 доларів США завдаток за установку бетонозмішувача. В нижній частині вказаного документу містяться відмітки про +30000 доларів США від 12.01.2019 року, прийняття 20000 дол США 22.01.2019 року, прийняття 10000 доларів 30.01.2019 року.

В той же час, зазначений документ не містить жодних даних про повернення будь яких коштів ОСОБА_4 саме на виконання договору позики від 02.11.2018 року.

Посилання представника відповідача на співпадіння суми прийняття та приблизно дат повернення коштів є лише припущенням, а відповідно до положень ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення боргу за договором позики в сумі 30000 доларів США відповідачем та його представником суду не надано.

Втой же час, наявність у позивача, як позикодавця, боргового документа розписки, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, взятих на себе зобов`язань (аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду № 143/280/17 від 18.07.2018).

Враховуючи, що отримані за договором позики кошти у розмірі 30000 доларів США в добровільному порядку ОСОБА_1 не повернуті, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 30000 доларів США є правомірними та підлягають до задоволення.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Щодо правових підстав нарахування та стягнення відсотків за договором позики від 02.11.2018 року.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статті 1048 ЦК України, просив стягнути з відповідача проценти в розмірі 9702,67 доларів США.

Проте, як встановлено в ході судового засідання, за договором позики на суму 30000 дол. США, який викладено у виді боргової розписки від 02.11.2018 року, сторони не передбачили сплату процентів за користування грошовими коштами, а тому позикодавець, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу, просив також стягнути проценти за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В той же час, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Вказана позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що нарахування відсотків за договором позики в іноземній валюті у розмірі облікової ставки Національного банку України є неправомірним та безпідставним, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо нарахування та стягнення 3 % річних.

Відповідно до позовної заяви, ОСОБА_1 прохає стягнути з ОСОБА_4 3% річних від суми боргу в сумі 2695,07 доларів США.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, за розпискою від 02.11.2018 року 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, становлять 2695,07 доларів США.

Відповідачем вказаний розрахунок не спростований.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних є правомірними та відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Згідно з цими висновками права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує правило частини другої статті 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо заяви ОСОБА_4 від 07.04.2022 року про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

У ст. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно розписки від 02.11.2018 року сторонами погоджено, що борг повинен бути повернутий до 01.01.2019 року.

Тобто, трьохрічний строк позовної давності закінчується 01.01.2022 року, тоді як позивач звернувся до суду 29.12.2021 року, тобто в межах строків позовної давності.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, що узгоджуватиметься з вимогами п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України.

Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 11350 грн та заявлено позовні вимоги про стягнення 42397,74 доларів США.

Судом задоволено позовні вимоги на суму 32695,07доларів США, що становить 77,1 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8750,85 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15,16, 192, 526, 530, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст.13, 80, 141, 76-81, 141, 223, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 30000 (тридцять тисяч) доларів США, 3 % річних в сумі 2695,07 доларів США (дві тисячі шістсот дев`яносто п`ять доларів сім центів).

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8750,85 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників :

позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 );

представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 );

відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя Т. В. Левицька