РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 621/2726/21

Провадження 2/621/54/22

07 липня 2022 року м. Зміїв Харківської області

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого В. Філіп`євої,

з участю - секретаря А. Лацько,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Браславська Ольга Анатоліївна

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Гетьман Олена Миколаївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення сервітуту, виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_5 , в якій просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною їй на квартирою АДРЕСА_1 , шляхом припинення права відповідача на користування квартирою, та його виселення з вказаної квартири.

Рух справи.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.09.2021 відкрито провадження по справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Цивільну справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с.22-23)

11.10.2022 судове засідання відкладено в зв`язку з клопотанням представника позивача адвоката О. Браславської для надання часу ознайомитися з відзивом на позов.

09.11.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з клопотанням представника позивача адвоката О.Браславської.

09.12.2021 у зв`язку зі знаходженням судді в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню розгляд справи призначено на іншу дату.

13.01.2022 судове засідання відкладено у зв`язку з клопотанням представника відповідача адвоката О. Гетьман

03.02.2022 року в судове засідання з`явилися всі учасники справи та надали пояснення по суті спору. Досліджено наявні письмові докази у справі. Розгляд справи відкладено за клопотанням сторін для мирного врегулювання спору

24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який в подальшому був неодноразово продовжений, в останнє - до 23 серпня 2022 року

Згідно положень статей 12-2, 20, 26 Закону України № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

В зв`язку з особливими умовами роботи судів в умовах воєнного стану, введених згідно рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022, керуючись реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні, розгляд цивільної справи призначено на 02.06.2022 з викликом в судове засідання учасників справи.

02.06.2022 у зв`язку зі знаходженням судді в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню розгляд справи призначено на іншу дату.

07.07.2022 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити. Крім того, просила при ухваленні судового рішення по справі врахувати те, що відповідач майже рік не сплачує за комунальні послуги, надані та спожиті в спірній квартирі, і лише перед призначеним судовим засіданням 06.06.2022 частково сплатив борг. Крім того у судовому засідання 03.02.2022 відповідач визнав мій позов та ми збиралися укласти мирову угоду. Проект мирової угоди представник позивача направила представнику відповідача, але відповіді отримано не було. У позивача не має іншого житла. Вона страждає на ряд хронічних захворювань, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Від відповідача ОСОБА_5 та його представника адвоката О. Гетьман надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позову заперечували. Просили відмовити в позові.

Відповідно до ч.3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, мали можливість особисто висловити свої позиції по суті спору, відповідно до положень ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Позиції сторін.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6 має сина відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 04 жовтня 1996 року вона придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . На момент подання позову в квартирі зареєстровані позивач з відповідачем. Ще коли син був підлітком, то постійно ображав та розповідав як буде вбивати її. За останні 12 років позивачка неодноразово зверталась до дільничних інспекторів міліції/поліції стосовно погроз сина, зверталась усно, бо не хотіла соромити сина. Після її звернень погрози з боку відповідача припинились, але відношення залишилось вкрай агресивним. З весни 2020 року стан відношень з сином ще більше погіршився. Коли відповідач відмовився віддавати борг, він почав ще більш агресивно ставитися до неї. Влітку 2020 року стан здоров`я позивачки різко погіршився: вона почала безпричинно втрачати вагу, не могла їсти з-за болю, в зв`язку з чим зверталась до гастроентеролога. Лікар призначив тривалий курс лікування та пояснив, що можливо такий стан пов`язаний з нервовими стресами. Продовжувати жити з сином в одній однокімнатній квартирі стало небезпечно, а тому позивачка переїхала в гуртожиток, де знімає кімнату. Спільне проживання з відповідачем в однокімнатній квартирі є неможливим, в зв`язку з чим змушена звернуся до суду з вказаним позовом (а.с.1-2).

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що дійсно позивач ОСОБА_1 є його матір`ю, яка придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . На момент придбання матір`ю вказаної квартири відповідачеві було трохи більше чотирьох років. З того часу і до тепер він зареєстрований та фактично мешкає у цій квартирі, яку вважає своєю рідною домівкою, оскільки будь-якого іншого житла не має. На релігійному підґрунті у нього з матір`ю виникли складні взаємовідносини. Крім відповідача, у позивачки є ще дві доньки, які проживають окремо та з ініціативи позивачки також не підтримують з ним родинних зв`язків, оскільки мають різні погляди на віросповідання. У вересні 2020 року, не бажаючи проживати під одним дахом з відповідачем, позивачка добровільно полишила власну квартиру та переїхала до іншого помешкання. Ключі від вхідних дверей квартири вона має, та періодично навідується до власної квартири. Тобто позивач у будь-який момент може потрапити до належного їй житлового приміщення і безперешкодно проживати в ньому. Таким чином, доводи позивача щодо створення відповідачем перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй майном, є надуманими та не відповідають дійсності. З моменту переїзду позивача, відповідачем одноособово здійснюється оплата за спожиті комунальні послуги. Будь-якої заборгованості зі сплати комунальних платежів не має. Крім того, з дозволу позивача, за свої особисті кошти, відповідачем здійснено заміну сантехніки на кухні та у ванній кімнаті, а також утеплення квартири ззовні (а.с. 26-30).

18.10.2022 від позивача ОСОБА_7 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка стверджує, що вона дійсно є релігійною людиною, але ніколи не примушувала своїх дітей, в тому числі й відповідача, розділяти її погляди. Оскільки з доньками у позивачки гарні відносини, доньки повністю підтримують її, крім того, старша донька надала матері для тимчасового проживання свою кімнату в гуртожитку, де відповідачка зараз і проживає. З метою мирного врегулювання спору позивачка пропонує переїхати відповідачу у кімнату, в якій вона зараз проживає, що надасть можливість забезпечити захист її законних прав та інтересів. Посилання відповідача на те, що він сплачує комунальні послуги, як аргумент своїх заперечень на позовну заяву, є недоречними, оскільки комунальними послугами в квартирі з вересня 2020 року користується лише відповідач, тому саме він і має сплачувати їх як споживач. В зв`язку з викладеним, просила задовольнити позов.

В судовому засіданні 03.02.2022 року позивач підтримала позов та просила його задовольнити в повному обсязі, оскільки вважала її з відповідачем спільне проживанні в однокімнатній квартирі неможливим. Підтвердила, що дійсно має ключі від квартири, має можливість туди приїжджати, перешкоди їй ніхто не чинить, однак спільно проживати з дорослим сином вона не може. Ця квартира є її власністю, тому просила відповідача добровільно винайняти інше житло, і хоча він обіцяв, але до теперішнього часу з квартири не виїхав. Вона побоюється за своє життя, і тому зараз проживає у кімнаті гуртожитку в смт Слобожанське Чугуївського району, яка належить старшій доньці, а отже неможливість користування квартирою є порушенням її охоронюваного Конституцією України права власності.

Представник позивача ОСОБА_8 підтримала позовні вимоги ОСОБА_7 та просила їх задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що право власності є непорушним, гарантоване Конституцією і законами України. Відповідач, хоча й є сином позивачки, але вже дорослий, працездатний чоловік, тому має самостійно забезпечити себе житлом. Між сторонами постійно виникають конфлікти, а отже спільне проживання в однокімнатній квартирі є неможливим, в зв`язку з чим просила задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_9 заперечував проти позову, та зазначив, що живе в цій квартирі з самого дитинства, позивачка є його матір`ю. Він не має іншого житла, і хоча постійно працює, відкладених коштів на придбання окремої квартири в нього не вистачає. Він збирає гроші на придбання житла, одночасно сплачує за утримання цієї квартири. Під час спільного проживання з матір`ю вони навіть окремо харчувалися, оскільки позивач вважала, що він має намір її отруїти. Він не чинить матері жодних перешкод у користуванні житлом, позивачка має ключі від квартири і може приїхати туди в будь-який момент. Як тільки він назбирає достатньо коштів на придбання житла, він сам виїде з квартири, але на даний час йому їхати нікуди, тому просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача адвокат О.Гетьман просила відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначила, що жодних правових підстав для задоволення позову не має, оскільки до матеріалів справи не надано жодного належного й допустимого доказу про неможливість спільного проживання позивача й відповідача в квартирі, а також вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем квартирою. Посилання на недостатність розміру житлової площі у спірній квартирі для проживання дорослого відповідача та його матері (позивачки) не є підставою для позбавлення відповідача єдиного місця проживання, що зробить його фактично безхатьком. При цьому звернула увагу, що колись, в цій же самій квартирі, одночасно проживало 5 осіб: позивачка, дві старших доньки, син (відповідач) та чоловік позивачки. Тому вважала позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Згідно Свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, актовий запис №141 від 21.07.1992, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідача по справі) є ОСОБА_6 та ОСОБА_10 (позивач) (а.с.7).

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , виданого Зміївським відділом реєстрації актів громадського стану Харківської області, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 розірвано, актовий запис № 67 від 19.03.1996 (а.с.8)

Відповідно до Свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_3 , виданого Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, 18 червня 2004 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, актовий запис №35 від 18.06.2004, та присвоєно позивачці прізвище « ОСОБА_12 » (а.с.9)

Згідно довідки КНП «Зміївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Зміївської міської ради Харківської області від 28.08.2021 року, ОСОБА_1 перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря (а.с.15).

На підставі Договору купівлі-продажу від 04.10.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Т.В. Калашник за реєстровим № 3-322, позивачці на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 (а.с.10).

Згідно Довідки ОСББ «Донець» Зміївського району Харківської області №235 від 07.10.2021 року, ОСОБА_2 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_5 , та заборгованості за комунальними платежами не має. Факт сплати комунальних послуг підтверджується також наданими квитанціями (а.с.31, 32-34).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №278778486 від 08.10.2021 відомості щодо наявності нерухомого майна фізичної особи з РНОКПП НОМЕР_4 (відповідач ОСОБА_2 ) відсутні (а.с.35)

Як вбачається з повідомлень інспектора чергового Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області, позивач ОСОБА_13 зверталася з заявами щодо вжиття заходів до свого сина ОСОБА_5 23.01.2014, 15.02.2021 та 07.03.2021 року, які були зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (а.с.11, 13, 14).

Станом на 07.07.2022 року по квартирі АДРЕСА_1 мається заборгованість по комунальним платежам, що підтверджується довідками, наданими позивачем. (а.с.60-66).

Позиція суду та норми права, що підлягають застосуванню.

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З`ясувавши позицію учасників, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Одночасно з цим, статтею 47 Конституції України захищено право особи на житло, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону і за рішенням суду.

Змістом спірних правовідносин є співвідношення та захист від можливого порушення гарантованих Конституцією України права власності позивача ОСОБА_7 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , та права на житло (проживання у спірній квартирі) відповідача ОСОБА_5 .

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначив Верховний Суд в «Узагальненнях деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних прав» від 01.07.2013 року, правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Правомочності власника та межі здійснення ним прав установлені законом, тобто діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.7 статті 319 ЦК України)

Таким чином, правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Статтею 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 406 Цивільного кодексу України, визначено підстави припинення сервітуту, зокрема, поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач, будучи сином позивачки, набув право користування її квартирою (тобто сервітут) і до моменту ухвалення рішення постійно та безперервно користується житлом як член її сім`ї. Підстави для припинення сервітуту, визначені статтею 406 ЦК України відсутні.

Згідно ч.5 статті 403 Цивільного кодексу України, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Одночасно з цим, статтею 9 Житлового кодексу України закріплено конституційний принцип, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно статті 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 157 Житлового кодексу України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини першої статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020 року по справі №447/455/17, вказала, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Суд також зазначає, що пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

В судовому засіданні не встановлено будь-яких підтверджених належними й допустимими доказами обставин, що свідчили б про вчинення відповідачем ОСОБА_14 дій щодо порушення правил співжиття і неможливості для інших спільного з ним проживання в одній квартирі, а відтак відсутні правові підстави для його виселення згідно положень статті 157 ЖК України та ч.2 статті 405 ЦК України.

Одночасно в судовому засіданні не встановлено фактів будь-якого порушення права позивача як власника квартири на володіння, користування та розпоряджання спірною квартирою.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення сервітуту, та виселення.

Відповідно до положень ч.1, ч.2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 19, 76-82, 89, 223, ч.2 ст.247, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду, повноваження якого розпорядженням Голови Верховного Суду передано до Полтавського апеляційного суду, через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 , адреса фактичного місця мешкання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 ,

Повний текст рішення складено 15 липня 2022 року.

Суддя В. Філіп`єва