ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4211/22 Справа № 216/7696/19 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Бадалян Н.О.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 березня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі ордеру №189-н, виданого 28.05.1987 виконкомом Центрально-Міської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу вони є наймачами квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Згідно з актом об`єднаного багатоповерхового будинку «Туполєва 5» від 16.12.2019 ОСОБА_5 з серпня 1990 року за вищевказаною адресою не проживає. Позивачі самостійно сплачують комунальні послуги, а останній весь цей час мешкає разом зі своєю сестрою за адресою: АДРЕСА_2 , яка є його опікуном. Реєстрація відповідача у справі є перешкодою для позивачів в приватизації квартири.

Просили суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції в повній мірі не досліджені всі обставини справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції враховано того, що з моменту не проживання у квартирі - серпень 1990 року до моменту визнання ОСОБА_5 недієздатним згідно рішення Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу від 7.12.1993 року пройшло більше 3 років. За цей час ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій і вільно міг розпоряджатися своїми правами щодо вибору місця свого проживання.

Також судом першої інстанції не надано оцінки, тому факту, що після розпаду сім`ї відповідачу ОСОБА_5 позивачем було запропоновано на вибір житло для подальшого проживання, проте останній відмовився та висловив думку, що залишає дану квартиру дітям.

Крім того, позивачі зазначили, що для приватизації житла потрібна згода всіх зареєстрованих осіб у квартирі , у тому числі недієздатної особи через опікуна. Якщо вони приватизують квартиру на всіх зареєстрованих осіб, то для її продажу, потрібна згода органів опіки та піклування при умові забезпечення недієздатної особи житлом, але вони не можуть собі цього дозволити за браком коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 , які кожен окремо заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу за № 170 від 29.05.1987 року на ім`я ОСОБА_7 видано ордер №189-Н на сім`ю яка складається з чотирьох осіб (чоловік ОСОБА_5 , та сини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) на заняття житлового приміщення, що розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 13)

Згідно з актом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Туполєва 5» від 16.12.2019 (а.с. 10) ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною адресою, але з серпня 1990 року по теперішній час не мешкає.

Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.1993 (а.с. 25) та рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 11.02.1999 № 48 (а.с. 48) ОСОБА_5 визнано недієздатним, а ОСОБА_4 призначеного його опікуном.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 не проживає у зазначеному будинку з поважних причин, оскільки він є недієздатним і не може самостійно користуватися своїми правами щодо свідомого обрання місця проживання та повинен проживати з опікуном, його поведінка щодо неможливості проживати у будинку з незалежних від нього причин не може свідчити про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому, позивачами не доведено яке саме їх право як наймача квартири порушено наявністю реєстрації у ньому його недієздатного відповідача, оскільки питання приватизації чи отримання субсидії може бути вирішено у інший спосіб, який не буде обтяжливий для відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідно до ст..71,72 ЖК України, позивачі повинні належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При цьому, житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.1993 (а.с. 25) та рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 11.02.1999 № 48 (а.с. 48) ОСОБА_5 визнано недієздатним.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі ст. 58 ЦК України опіка встановлюється, зокрема, над фізичними особами, які визнані недієздатними.

Статтею 67 ЦК України визначено права та обов`язки опікуна, відповідно до якої опікун, зокрема, зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун має право вимагати повернення підопічного від осіб, які тримають його без законної підстави. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Як установлено судом, опікуном недієздатного ОСОБА_5 є його сестра ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, проживання ОСОБА_5 за адресою мешкання опікуна, не може свідчити про втрату ним інтересу до житла де він зареєстрований у встановленому порядку. А тому, позбавлення його права користування цим житлом буде фактично позбавленням його житла в розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і становитиме для відповідача надмірний тягар.

За таких обставин, зважаючи на вибуття відповідача ОСОБА_5 , із квартири АДРЕСА_1 , яка безумовно була його єдиним житлом,не з власної волі, відсутність у матеріалах справи доказів щодо наявності у відповідача іншого житла, яке можна було б вважати його постійним місцем проживання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, згідно положень статті 71 ЖК України, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація відповідача у квартирі порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, вони позбавлені можливості оформити субсидію та приватизувати квартиру, колегією суддів не приймаються, оскільки ці обставини не є правовою підставою для позбавлення осіб права на житло, яке гарантоване пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 18 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: