ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м.Суми

Справа №591/3620/18

Номер провадження 22-ц/816/560/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Турченка Сергія Петровича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Сидоренко А.П., повний текст судового рішення складено 22 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності.

Свої вимоги мотивує тим, що вона знайома з відповідачем з 03 липня 2001 року, а з жовтня 2001 року вони почали мешкати однією сім`єю, між ними склалися усталені стосунки, які притаманні подружжю. Вони мали взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Неодноразово змінювали місце проживання, разом переїздили з однієї квартири до іншої. Для оточуючих та друзів вони були чоловіком та дружиною, вели сумісний бізнес, яким займались разом. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 , батьком якої записаний відповідач. 04 травня 2012 року вони зареєстрували шлюб.

20 червня 2012 року в автосалоні в м. Києві за 67 000 доларів США сторонами було придбано автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 , який було оформлено на відповідача.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 12 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвав.

Посилаючись на вказані обставини, просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з жовтня 2001 року по 04 травня 2012 року; визнати автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 13 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Турченко С.П., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину автомобіля скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову; судові витрати покласти на позивачку.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом було порушено принципи змагальності та диспозитивності. Відповідач заперечував проти позову, наголошував на тому, що сім`ї у них з позивачкою не було, він ще до знайомства з нею за власні кошти придбавав автомобілі виключно за власні кошти. В придбання спірного автомобіля відповідач вклав кошти в сумі еквівалентній 22 тис. доларів від продажу автомобіля Субару, а іншу частину коштів сплатив з власних заощаджень та коштів, які надходили йому від здавання в оренду його особистого нерухомого майна. При цьому позивачка не заперечувала, що у купівлю спірного автомобіля вкладено кошти від продажу автомобіля Субару, підтвердила наявність доходу від здавання в оренду нерухомого майна відповідача та вкладення цих коштів у придбання автомобіля.

Жодних доводів про обґрунтовані сумніви щодо достовірності наданих відповідачем доказів про здавання в оренду належного йому нерухомого майна та декларування доходів від вказаного виду підприємницької діяльності, суд в рішенні не зазначив, а тому, на думку скаржника, мав визнати ці обставини безспірними та врахувати при ухваленні рішення у справі.

Вважає, оскільки суд відмовив у встановленні факту проживання однією сім`єю, тобто у встановленні обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги, відтак мав відмовити і в задоволення позову про визнання автомобіля спільною сумісною власністю.

На думку скаржника, так як суд дійшов висновку про презумпцію спільності майна подружжя, то взагалі мав закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Крім того, питання щодо стягнення вартості частки цього автомобіля, в т.ч. спір щодо джерел придбання цього автомобіля вирішується у справі № 591/4397/17. Жодних доказів та доводів про вкладення у придбання спірного автомобіля інших коштів, ніж ті, про які наголошував відповідач, позивачка не надала.

Зазначає, що, визнавши автомобіль спільною сумісною власністю, суд не встановив джерела коштів на придбання цього майна, тобто не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Наголошує на тому, що суд задовольнив позов за відсутності порушених прав позивача у спосіб, який не передбачений ст. 16 ЦК України, хоча мав закрити провадження у справі згідно поданого клопотання.

Зазначає, що у справі № 591/4397/17 позивачка наголошувала на тих самих обставинах спільного проживання та набуття майна, що і у справі № 591/3620/18. Автомобіль придбано у зареєстрованому шлюбі, вимоги про встановлення факту проживання позивача та відповідача у цивільному шлюбі і визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності, не мають жодного значення та виходять за межі спору про поділ майна, яке в силу закону і так є об`єктом права спільної сумісної власності. Спір з приводу поділу вказаного майна вирішується у справі № 591/4397/17.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права висновки суду про недоведення вкладення у придбання автомобіля виключно коштів відповідача не відповідають обставинам справи, докази про вкладення коштів у придбання автомобіля з інших джерел у справі відсутні, суд цих обставин не з`ясував. Позивачка не надала суду жодних доказів наявності у неї доходу, більш того, як підставу для визнання права власності вказувала на необхідність встановлення факту її проживання з відповідачем однією сім`єю, а як наслідок спільність придбаного у відповідний період майна.

Вважає, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин ст.ст. 57,58 СК України щодо визначення особистого майна подружжя.

На думку скаржника, суд безпідставно не застосував до спірних відносин ч. 3 ст. 57 та ст. 58 СК України, а саме щодо визнання спірного автомобіля особистою власністю відповідача.

Вважає, що суд, відхиливши доводи відповідача про вкладення коштів від продажу автомобіля Субару, як першого внеску за спірний автомобіль, зобов`язаний був врахувати інші докази (договори оренди, декларації) про вкладення відповідачем у придбання спірного автомобіля особистих коштів та визначити частку відповідача у спірному автомобілі пропорційно до розміру його вкладу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Брайко Ю.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що спірний автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG було придбано в інтересах родини, для спільного користування, сторони обоє працювали, мали стабільний дохід, разом користувались автомобілем, а тому такий автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував факт придбання відповідачем оспорюваного автомобіля за свої особисті кошти і не в інтересах сім`ї.

Рішення суду в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Турченка С.П., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивачки адвоката Брайко Ю.В., яка заперечує проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 04 травня 2012 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 10, Т. 1).

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 12 липня 2017 року у справі № 592/4548/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвав (а. с. 9, Т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є сторони по справі (а. с. 8, Т. 1).

З довідки Територіального Сервісного центру № 5946 від 23 вересня 2017 року №31/18/5946-2217 вбачається, що згідно з обліковими даними ЄДР МВС за ОСОБА_2 було зареєстровано транспортні засоби, які знято з обліку або перереєстровано на іншого власника:

- OTOSAN, 1994 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 ;

- SUBARU Legasy Outback, 2006 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_3 ;

- DAEWOO Nubira E4LS510, 1998 року випуску, зеленого кольору, номерний знак НОМЕР_4 ;

- NISSAN Primera, 2003 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_5 ;

- BMW 316, 1986 року випуску, синього кольору, номерний знак НОМЕР_6 .

20 червня 2012 року автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_7 , який 21 лютого 2017 перереєстровано на іншого власника. 22 вересня 2017 року даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 з видачею номерного знаку НОМЕР_8 (а. с. 42, Т. 1).

Згідно платіжного доручення № 1 від 15 червня 2012 року ОСОБА_2 перераховано на користь ТОВ «Автосоюз» 217 670, 66 грн (а. с. 43, Т. 1).

За платіжним дорученням № 1 від 16 липня 2012 року ОСОБА_2 на користь ТОВ «ПоршеМобіліті» перераховано 11 481,09 грн (а. с. 44, Т. 1).

Згідно платіжного доручення № 1 від 14 серпня 2012 року ОСОБА_2 перерахував на користь «ПоршеМобіліті» 11 520,11 грн (а. с. 45, Т. 1).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 за період з 02 квітня 2012 року по 30 червня 2012 року, з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2012 року, з 01 січня 2013 року по 31 травня 2013 року вбачається, що відповідачем проводилась сплата заборгованості за кредитом (а. с. 46; 47-48; 49-50, Т. 1).

На підтвердження внесення обов`язкових платежів за кредитним договором, відповідачем надано суду платіжні доручення (а. с. 51-53, Т. 1).

Також відповідачем надано копії договорів оренди, за якими ОСОБА_2 передавав в оренду приміщення (а. с. 56-64, 67-70, Т. 1), а також податкові декларації ФОП ОСОБА_2 за 2012-2013 роки (а. с. 71-74, Т. 1).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено підстави звернення з вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2001 року по 04 травня 2012 року, оскільки жодних майнових вимог щодо придбання спільного з відповідачем майна саме в цей період не заявляється. Водночас презумпція спільності майна подружжя на придбаний автомобіль в період шлюбу відповідачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростована, тому дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (частина друга статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В даній справі встановлено, що під час перебування сторін по справі у шлюбі придбано спірний автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 , за 437 514,17 грн, що на дату укладення договору купівлі-продажу дорівнює 64 607,00 дол. США, який було оформлено на відповідача.

Відповідач наголошує на тому, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти. Проте ним не надано доказів на підтвердження того, що він отримав кошти від продажу автомобіля Субару в сумі еквівалентній 22 000,00 дол. США, які як він стверджує, вклав в придбання спірного автомобіля. Не надано відповідачем і достовірних доказів на підтвердження того, що іншу частину коштів він сплатив із власних заощаджень та коштів, які надходили йому від здавання в оренду особистого нерухомого майна. Надані ним копії договорів оренди містять розмір погодженої орендної плати, проте доказів отримання коштів від здачі в оренду нерухомого майна та вкладення їх саме в придбання спірного автомобіля, відповідач суду не надав.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доказам відповідача та дійшов правильного висновку, що вони не є достатніми для спростування презумпції права спільної сумісної власності сторін на спірний автомобіль та доведення обставин, визначених статтею 57 СК України.

Стосовно тверджень скаржника, що суд мав закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, колегія суддів зауважує, оскільки відповідач заперечує проти позову та не вважає спірний автомобіль спільною сумісною власністю, відтак відсутні підстави вважати, що в даній справі відсутній предмет спору.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення в оскаржуваній частині. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи предмет позову, дана справа відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Турченка Сергія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 липня 2022 року.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук