Справа № 683/1837/22
У Х В А Л А

20 липня 2022 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області в складі судді Кутасевич О.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семененко Д.В., про забезпечення майбутнього позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в:

15 липня 2022 року представник позивача адвокат Семененко Д.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, який буде подано до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні і вихованні дитини та визначенні способів участі батька у вихованні дитини.

В обґрунтування заяви вказував, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою та її матір`ю ОСОБА_2 вони разом проживали до 29 червня 2022 року. Проте, ОСОБА_4 неочікувано разом з дитиною залишила їх постійне місце проживання та виїхала в невідомому напрямку, відмовляється повідомити про їх місцеперебування, визначити порядок виховання дитини у добровільному порядку та має намір вивезти дитину за кордон без його дозволу, у зв`язку із чим він звертався до поліції та служби у справах дітей.

Відтак, з метою недопущення вивозу дитини за кордон та попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення, просив заборонити виїзд за межі України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька ОСОБА_1 у супроводі матері ОСОБА_2 або будь-якої іншої особи, котрій може бути надано дозвіл зі сторони матері завірений органом опіки та піклування та/або нотаріусом.

Уважає, що такий вид забезпечення позову є необхідним (за виключенням розширення наступальних дій зі сторони Росії чи Білорусії на території України задля врятування життя та здоров`я дитини) та буде співмірним із заявленими позивачем вимогами, а невжиття такого заходу забезпечення може призвести до неповноцінного виховання дитини та зашкодить її інтересам.

Розглянувши заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи відповідно до вимог ст.153 ЦПК України, перевіривши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи заяви, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд виходить із співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам, а також відповідності способу забезпечення позову вимогам ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно усталеної судової практики, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі №308/3824/16-ц.

При вирішенні питання щодо необхідності вжиття відповідних заходів, потрібно з`ясувати розмірність виду забезпечення позову позовним вимогам, оцінити рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення можуть бути застосовані виключно за наявності підстав, визначених ст. 149 ЦПК України, та мають бути співмірними з позовними вимогами і адекватними.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

Судом встановлено, що позивач має намір подати позов про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини.

В обґрунтування майбутніх вимог зазначає, що 29 червня 2022 року його дружина ОСОБА_2 з їх спільною дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишили їх спільне місце проживання та поїхали у невідомому напрямку.

Заявником зазначається, що предметом майбутнього позову є не відібрання дитини, а встановлення порядку та участі батька у вихованні дитини.

На підтвердження наявності спору між сторонами щодо участі у вихованні дитини заявник надав копії листів від 14 липня 2022 року, адресованих ОСОБА_2 , службі у справах дітей виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради та ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області щодо встановлення місце перебування його доньки ОСОБА_3 .

На переконання суду, за відсутності офіційних відповідей на звернення заявника стверджувати про наявність спору з приводу участі батька у вихованні дитини, станом на день звернення із заявою про забезпечення позову 15 липня 2022 року, є передчасним та будь-якими доказами не підтверджується.

При цьому суд ураховує, що Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При вирішенні спору між батьками дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи вищевикладене, суд уважає, що такий спосіб забезпечення позову як заборона виїзду дитини за кордон без згоди заявника, в умовах широкомасштабного вторгнення Росії на територію України, під час якого по всій території загинуло більше трьохсот дітей та більше 500 дітей отримали поранення, не буде відповідати інтересам дитини, які є визначальними, загрожуватиме життю та здоров`ю малолітньої дитини та крім того, виходить за межі позовних вимог, які ОСОБА_1 має намір пред`явити, зокрема, щодо визначення порядку його участі у вихованні дитини.

Керуючись ст. 149, 153, 260, 261 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семененко Денис Володимирович, про забезпечення майбутнього позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини шляхом заборони виїзду за межі України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька ОСОБА_1 у супроводі матері ОСОБА_2 або будь-якої іншої особи, котрій може бути надано дозвіл зі сторони матері, завірений органом опіки та піклування та/або нотаріусом відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня її підписання.

Якщо у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: