КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/6592/21 Головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/24/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Союз кредитних юристів України «Фінфорт Клаб», про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Універсал Банк», третя особа - ТОВ «Союз кредитних юристів України «Фінфорт Клаб», про захист прав споживачів, в якому просила визнати дії відповідача порушенням права споживача та встановити нікчемність банківського договору «Монобанк», укладеного 4 травня 2018 року між нею та відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог позивача зазначила, що 4 травня 2018 року вона звернулась до АТ «Універсал Банк» з метою оформлення платіжної картки «Монобанк», у зв`язку з чим склала в електронній формі анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Під час укладення кредитного договору їй не надано примірник банківського договору, який мав бути укладений в письмовій формі, тому він є нікчемним. Банк перед укладенням договору не ознайомив її як користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, з тарифами його обслуговування та правилами користування. На звернення до відповідача щодо отримання копії кредитного договору їй була надана відповідь про те, що договір між банком та клієнтом оформлюється у відповідності до анкети-заяви, копія якої їй була надана. Однак, в цій анкеті-заяві відсутній її підпис, наявний підпис належить іншій особі. Банк не надав їй можливості отримати доступну та достовірну інформацію про порядок виконання зобов`язань за кредитним договором, навмисно вводячи її в оману. Вважає, що належним способом захисту її прав як споживача банківських послуг є саме вимога про встановлення нікчемності правочину, яка підлягає розгляду судом за наявності відповідного спору і у цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правовідносини, які існують між сторонами, відкриття поточного рахунку, випуск платіжної картки, встановлення кредитного ліміту, надання у користування грошових коштів у межах кредитного ліміту, нарахування процентів за користування коштами, є наслідком вже укладеного сторонами договору про надання банківських послуг від 4 травня 2018 року у електронній формі, який позивачем певний час виконувався, що само по собі є підтвердженням його укладення та прийняття відповідних умов договору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не підписувалась анкета-заява, яка надана відповідачем на підтвердження укладення з нею банківського договору, тому вказана анкета-заява не є належним і допустимим доказом договірних правовідносин, які виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. В порушення вимог статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» позивачу примірник банківського договору не передавався, а судом першої інстанції невірно встановлено, що сторони досягли згоди по всіх суттєвих умовах такого договору. При цьому судом не враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17, а також неправильно застосовано положення статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та статті 10 Директиви № 2008/48/ЄС, зокрема, з наданих відповідачем документів не можливо визначити такі умови договору про споживчий кредит, а саме: загальний розмір наданого кредиту, строк кредитування, реальну річну процентну ставку та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом тощо. Отже, банком не надано доказів, що підтверджують укладення банківського договору та договору споживчого кредиту, і отримання копії договору споживчого кредиту споживачем, відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили умови договору у письмовому вигляді.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судовим розглядом, відповідачем було відкрито новий проект «Монобанк», в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки «Monobank», на яких за заявою клієнта встановлюється кредитний ліміт. Особливістю проекту «Монобанк» є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень, а Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» розміщені на офіційному сайті банку і доступні для ознайомлення.

В рамках вказаного проекту 4 травня 2018 року між АТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг за картковим продуктом «Монобанк», який включає анкету-заяву позичальника, Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» з додатками у вигляді Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорта споживчого кредиту.

Підпис анкети-заяви здійснений сторонами за допомогою аналогів власноручного підпису, тобто факсимільного відтворення підписів за допомогою засобів електронного копіювання.

Анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи ОСОБА_1 , зокрема дату її народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта громадянина України і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, а також соціальний статус (працівник з повною зайнятістю), службове положення (керівник підприємства) та місце роботи, джерело та розмір доходу. В анкеті-заяві містяться відповідні сторінки паспорта позивача та довідка про її РНОКПП, які скопійовані нею та надані до анкети в електронному вигляді, за допомогою яких працівником банку виконана ідентифікація та верифікація клієнта ОСОБА_1 .

У анкеті-заяві міститься прохання позивача відкрити поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні на її ім`я та встановити кредитний ліміт на суму, вказану в додатку відповідно до умов договору та наведених нижче умов.

У анкеті-заяві зазначено, що позивач погоджується з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладення якого вона підтверджує проставленням власноручного підпису під цією анкетою-заявою і зобов`язується виконувати його умови (пункт 2).

Згідно із пунктом 3 анкети-заяви підписанням цього договору позивач підтвердила, що ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту (згідно з вимогами діючого законодавства) та отримала їх примірники у мобільному додатку, вони їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім цього, позивач беззастережно погодилася з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, а також, що про таку зміну банк повідомляє її шляхом надіслання повідомлень у мобільний додаток.

В пункті 6 анкети-заяви позивач просила вважати наведений зразок її власноручного підпису або його аналоги (у тому числі її електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкритті або будуть відкритті їй в банку. Вона засвідчує генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватись для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення її дій згідно з договором. Також позивач визнає, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях. Вона підтверджує, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися нею та/або банком з використанням електронного цифрового підпису, а усе листування щодо цього договору здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали.

Умови обслуговування рахунків фізичної особи з додатками у вигляді Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорта споживчого кредиту, в якому зазначено про умови кредитування, містять інформацію про їх підписання електронним цифровим підписом обома сторонами договору.

Позивач активувала платіжну картку № НОМЕР_2 та 4 травня 2018 року здійснила перше використання кредитних коштів і надалі користувалася кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення кредиту.

З виписки по особовому картковому рахунку позивача № НОМЕР_2 за період із 4 травня 2018 року по 28 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 активно користувалася грошовими коштами у вигляді встановленого кредитного ліміту та погашала заборгованість шляхом внесення коштів на картковий рахунок, тобто фактично прийняла та виконувала умови договору.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не підписувалась анкета-заява, тому вона не є належним і допустимим доказом договірних правовідносин, які виникли між банком та споживачем банківських послуг, а відповідач в порушення вимог статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» не надав позивачу примірник банківського договору, в якому б сторони досягли згоди по всіх суттєвих умовах такого договору, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з таких підстав.

Як вище вказувалося, ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», відкрито новий проект «Монобанк», в рамках якого відкриваються поточні рахунки фізичним особам, спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки «Monobank», на яких за заявою клієнта встановлюється кредитний ліміт. Особливістю проекту «Монобанк» є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень, а Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» розміщені на офіційному сайті банку і доступні для ознайомлення.

Усі документи, які складають кредитний договір, в тому числі анкета-заява позичальника та Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» з додатками: «Тарифи», «Таблиця обчислення вартості кредиту» і «Паспорт споживчого кредиту» підписані позивачем або за допомогою аналогів власноручного підпису, тобто факсимільного відтворення підписів за допомогою засобів електронного копіювання, або за допомогою електронного цифрового підпису, згенерованого у пункті 6 анкети-заяви.

У статті 3 ЦК України визначені основні засади цивільного законодавства.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до частин першої - третьої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (стаття 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно статті 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини третьої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п'ята статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у статті 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статті 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 вищевказаного Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За встановлених обставин даної справи,особливістю проекту АТ «Універсал Банк» «Монобанк» є укладення договорів в електронній формі відповідно до розміщених на сайті банку Умов обслуговування рахунків фізичної особи та здійснення банківського обслуговування дистанційно без відділень.

З матеріалів справи вбачається, що підпис анкети-заяви здійснений сторонами за допомогою аналогів власноручного підпису, тобто факсимільного відтворення підписів за допомогою засобів електронного копіювання, а Умови обслуговування рахунків фізичної особи з додатками у вигляді «Тарифів», «Паспорта споживчого кредиту» та «Таблиці обчислення вартості кредиту», які містять повну та необхідну інформацію про умови кредитування, підписані електронним цифровим підписом обох сторін договору.

У підписаній анкеті-заяві позивач визнала, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису.

Наведене у свою чергу свідчить про належне укладення кредитного договору, в тому числі погодження Умов обслуговування рахунків фізичної особи з додатками, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін.

Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

Наведене вище спростовує доводи позивача щодо її неповідомлення про умови кредитування та неузгодження усіх істотних умов банківського кредиту.

Це ж саме стосується доводів позивача про те, що у справі немає належних і допустимих доказів, які б доводили підписання нею банківського договору і передачу його примірника відповідачем, які спростовуються матеріалами справи і з яких вбачається, що підпис анкети-заяви здійснений сторонами за допомогою аналогів власноручного підпису, тобто факсимільного відтворення підписів за допомогою засобів електронного копіювання, а Умови обслуговування рахунків фізичної особи з додатками у вигляді «Тарифів», «Паспорта споживчого кредиту» та «Таблиці обчислення вартості кредиту», які містять повну та необхідну інформацію про умови кредитування, підписані електронним цифровим підписом сторін договору.

Таке відповідає Закону України «Про споживче кредитування», який вступив у дію 10 червня 2017 року і відповідно до частини другої статті 9 якого до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частини третьої цієї статті.

Посилання позивача на те, що згідно статті 1055 ЦК України єдиною можливою формою кредитного договору є письмова форма, а тому судом не дотримані вимоги статей 12, 13 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки банк був зобов`язаний у письмовій формі укласти з нею договір і надати їй примірник такого договору, правила користування електронним платіжним засобом та тарифи банку під підпис, необгрунтовані та суперечать наведеним вище положенням законодавства, в тому числі приписам Закону України «Про електронну комерцію», який передбачає укладення кредитного договору та його підписання в електронному вигляді.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про належне укладення договору та досягнення згоди з усіх істотних умов, суперечить судовій практиці, а саме постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17, не є релевантними, виходячи зі змісту вказаної постанови та установлених обставин спірних правовідносин.

У даному випадку послідовність укладення договору про надання банківських послуг ПАТ «Універсал Банк» в рамках проекту «Monobank» передбачає, що без ознайомлення з умовами та тарифами, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 встановлені інші обставини щодо укладання кредитного договору у паперовій, а не в електронній формі. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що навіть за відсутності узгодження усіх умов договору щодо процентів та пені вимоги банку про стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, які не повернуті в добровільному порядку, є обгрунтованими і підлягають до задоволення.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином посилання апеляційної скарги про неврахування судом правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 про те, що умови договорів приєднання (стаття 634 ЦК України) розробляються банком, тому останній має підтвердити, що на час укладання договору діяли саме ці умови, а не інші, а незастосування до спірних правовідносин висновків даної постанови порушує принцип правової визначеності, складовою якого є передбачуваність застосування норм законодавства, та їх чіткість і визначеність, на що неодноразово звертав увагу ЄСПЛ у своїх рішеннях («Дія 97 проти України»), а відтак і порушує право відповідача на справедливий суд, безпідставні.

Заповненням анкети-заяви позивач підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, які діяли станом на 4 травня 2018 року, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України у сфері захисту права споживачів.

Із виписки по особовому рахунку чітко прослідковується, що позивач користувалася кредитними грошима, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася в торгівельних мережах, здійснювала перекази, поповнювала мобільний рахунок тощо, а отже отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Тобто, позивач безсумнівно розуміла зміст та характер надаваних їй банківських послуг, бо тривалий час користувалася наданим їй кредитним лімітом, здійснюючи використання наданих кредитних коштів для задоволення власних потреб.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в межах пред`явлених вимог.

Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності доказів виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач не надала доказів, а суд не встановив факту здійснення відповідачем дій, які сприяли б укладенню договору не нею. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

При цьому зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила місцевий суд визнати дії АТ «Універсал Банк» порушенням права споживача (не зазначивши які саме дії), а також встановити нікчемність банківського договору «Монобанк», укладеного між нею та банком 4 травня 2018 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Верховного Суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач заявила вимогу про встановлення нікчемності кредитного договору без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту, а отже позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Сама по собі позовна вимога про встановлення нікчемності правочину не відповідає належному і ефективному способу захисту у даній справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній