ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3540/22 Справа № 195/728/21 Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 21 лютого 2020 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики № 21/02/20-6, за умовами якого останній отримав від нього в борг 103 800,00 грн., що по курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 21 лютого 2020 року еквівалентно 4 235,00 доларів США.

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору відповідач (позичальник) зобов`язувався повернути вказані кошти не пізніше, ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення договору, тобто до 21 травня 2020 року згідно графіку, який був погоджений з відповідачем, про що свідчить його підпис на договорі.

Відповідно до графіку відповідач повинен був повертати борг наступними частинами: 6 005,00 грн., еквівалент 245,00 доларів США до 21 березня 2020 року включно; 6 005,00 грн., еквівалент 245,00 доларів США до 21 квітня 2020 року включно; 91 790,00 грн., еквівалент 3 745,00 доларів США до 21 травня 2020 року включно.

В порушення умов договору позики відповідач не виконав своїх зобов`язань з повернення боргу, однак в травні 2020 року звернувся до нього з проханням про пролонгацію договору позики та внесення змін та доповнень в деякі його пункти.

25 травня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було погоджено та укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року, відповідно до умов якої були внесені зміни до договору позики та графіку повернення коштів.

Так, згідно пункту 1 додаткової угоди відповідач (позичальник) прийняв у нього в борг грошові кошти в сумі 114 557,00 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 4 235,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 21 серпня 2020 року в повному обсязі.

При підписанні зазначеної додаткової угоди з відповідачем було погоджено умови та графік повернення коштів.

Також, на підтвердження факту отримання коштів 25 травня 2020 року відповідачем власноруч було складено боргову розписку про отримання ним грошових коштів.

Позивач зазначав, що відповідач частково виконав свої боргові зобов`язання, передбачені договором позики та додатковою угодою до нього, а саме сплатив: 11 вересня 2020 року 2 805,00 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 100,00 доларів США; 21 жовтня 2020 року 3 926,10 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 138,00 доларів США; 22 жовтня 2020 року 1 479,40 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 52,00 долари США; 26 жовтня 2020 року 1 482,00 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 52,00 долари США; 30 жовтня 2020 року 974,44 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 34,00 долари США.

Загальна сума повернутих коштів складає - 10 666,94 грн., що по курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 376,00 доларів США.

Таким чином, сума основного боргу складає: 114 557,00 грн. 10 666,94 грн. = 108 438,00 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 19 квітня 2021 року еквівалентно 3 859,00 доларів США.

Крім того, відповідно до вимог пункту 10 договору позики за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Позивач вказував, що розмір неустойки станом на дату подання позову складає: 170 (прострочені дні з 31 жовтня 2020 року по 19 квітня 2021 року) х 1 084,38 = 184 344,60 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 19 квітня 2021 року еквівалентно 6 560,00 доларів США.

Таким чином, загальна сума боргу складає: 108 438,00 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 19 квітня 2021 року еквівалентно 3 859,00 доларів США + 184 244,60 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 19 квітня 2021 року еквівалентно 6 560,00 доларів США = 292 782,60 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 19 квітня 2021 року еквівалентно 10 419,00 доларів США.

Також, позивач зазначав, що для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ним та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу від 21 лютого 2020 року.

В подальшому, позивач вказував, що відповідачем разом з відзивом на позовну заяву було надано розписку від 31 липня 2020 про сплату ним 358,00 доларів США, яку він визнає належним доказом.

Тобто, позивач підтвердив також погашення відповідачем заборгованості 31 липня 2020 року в сумі 9 544,28 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 358,00 доларів США.

Тому, загальна сума повернутих коштів складає 20 211,22 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 734,00 доларів США.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідач на свою користь суму боргу за договором позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року та додатковою угодою до нього від 25 травня 2020 року в розмірі 254 733,98 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 19 квітня 2021 року еквівалентно 9 280,75 доларів США, з яких: 94 345,78 грн. сума основного боргу; 160 388,20 грн. сума неустойки.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року та додатковою угодою до нього від 25 травня 2020 року в розмірі 100 765,41 грн., з яких: 58 765,41 грн. основна сума заборгованості; 50 000,00 грн. сума неустойки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Яковлева Т.В., яка приймала участь дистанційно в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon», підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Разом з тим, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Полякова О.О. про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, проте вказаний представник перед початком судового засідання не вийшов на зв`язок з апеляційним судом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 21 лютого 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики № 21/02/20-6, за умовами якого останній отримав в борг 103 800,00 грн., що по курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 21 лютого 2020 року еквівалентно 4 235,00 доларів США (а.с.6-7).

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору відповідач (позичальник) зобов`язувався повернути вказані кошти не пізніше, ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення договору, тобто до 21 травня 2020 року згідно графіку, який був погоджений з ним, про що свідчить його підпис на договорі.

Відповідно до графіку відповідач повинен був повертати борг наступними частинами: 6 005,00 грн., еквівалент 245,00 доларів США до 21 березня 2020 року включно; 6 005,00 грн., еквівалент 245,00 доларів США до 21 квітня 2020 року включно; 91 790,00 грн., еквівалент 3 745,00 доларів США до 21 травня 2020 року включно.

В порушення умов договору позики відповідач не виконав своїх зобов`язань з повернення боргу, однак в травні 2020 року звернувся до позивача з проханням про пролонгацію договору позики та внесення змін та доповнень в деякі його пункти.

25 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було погоджено та укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року, відповідно до умов якої були внесені зміни до договору позики та графіку повернення коштів (а.с.8).

Так, згідно пункту 1 додаткової угоди відповідач (позичальник) прийняв у позивача в борг грошові кошти в сумі 114 557,00 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 4 235,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 21 серпня 2020 року в повному обсязі.

При підписанні зазначеної додаткової угоди з відповідачем було погоджено графік повернення коштів.

Також, на підтвердження факту отримання коштів 25 травня 2020 року відповідачем власноруч було складено боргову розписку про отримання ним грошових коштів (а.с.9).

Станом на дату подання цього позову відповідач частково виконав свої боргові зобов`язання, передбачені договором позики та додатковою угодою до нього, що не оспорює позивач, а саме сплатив: 11 вересня 2020 року 2 805,00 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 100,00 доларів США; 21 жовтня 2020 року 3 926,10 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 138,00 доларів США; 22 жовтня 2020 року 1 479,40 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 52,00 долари США; 26 жовтня 2020 року 1 482,00 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 52,00 долари США; 30 жовтня 2020 року 974,44 грн., що на день сплати згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 34,00 долари США.

Загальна сума повернутих коштів складає 10 666,94 грн., що по курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 376,00 доларів США.

Відповідач надав суду копії двох розписок про погашення ним заборгованості за договором позики, сплачених у доларах США, а саме: від 08 травня 2020 року на суму 1 128,00 доларів США (а.с.118) та від 31 липня 2020 року на суму 358,00 доларів США (а.с.119).

Відповідно до курсу продажу валют в АТ КБ ПриватБанк станом на 08 травня 2020 року, курс продажу 1 долару США становить 27,11 грн., станом на 31 липня 2020 року 27,86 грн. відповідно (архів валютних курсів).

Виходячи з цього відповідно 1 128,00 доларів США = 30 580,08 грн., 358,00 доларів США = 9 973,88 грн.

Крім того відповідач надав суду скрін-копії платежів на картку позивача на суму 3 888,45 грн. (а.с.66-68), які позивачем спростовано не було.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що між сторонами було укладено договір позики та додаткову угоду до нього, проте в порушення зобов`язань відповідачем сума боргу в повному обсязі не повернута.

Проте, колегія суддів з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики та додатковою угодою до нього погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

Судом апеляційної інстанції установлено, що 21 лютого 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики № 21/02/20-6, за умовами якого останній отримав в борг 103 800,00 грн., що по курсу в АТ КБ ПриватБанк станом на 21 лютого 2020 року еквівалентно 4 235,00 доларів США (а.с.6-7).

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору відповідач (позичальник) зобов`язувався повернути вказані кошти не пізніше, ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення договору, тобто до 21 травня 2020 року згідно графіку, який був погоджений з ним, про що свідчить його підпис на договорі.

Відповідно до графіку відповідач повинен був повертати борг наступними частинами: 6 005,00 грн., еквівалент 245,00 доларів США до 21 березня 2020 року включно; 6 005,00 грн., еквівалент 245,00 доларів США до 21 квітня 2020 року включно; 91 790,00 грн., еквівалент 3 745,00 доларів США до 21 травня 2020 року включно.

В порушення умов договору позики відповідач не виконав своїх зобов`язань з повернення боргу, однак в травні 2020 року звернувся до позивача з проханням про пролонгацію договору позики та внесення змін та доповнень в деякі його пункти.

25 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було погоджено та укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року, відповідно до умов якої були внесені зміни до договору позики та графіку повернення коштів (а.с.8).

Так, згідно пункту 1 додаткової угоди відповідач (позичальник) прийняв у позивача в борг грошові кошти в сумі 114 557,00 грн., що згідно курсу в АТ КБ ПриватБанк еквівалентно 4 235,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 21 серпня 2020 року в повному обсязі.

При підписанні зазначеної додаткової угоди з відповідачем було погоджено графік повернення коштів.

Крім того, відповідно до пункту 3 додаткової угоди сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватись при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану розписку.

Також, на підтвердження факту отримання коштів 25 травня 2020 року відповідачем власноруч було складено боргову розписку про отримання ним грошових коштів (а.с.9).

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції надав копії двох розписок про погашення ним заборгованості за договором позики, сплачених у доларах США, а саме: від 08 травня 2020 року на суму 1 128,00 доларів США (а.с.118) та від 31 липня 2020 року на суму 358,00 доларів США (а.с.119).

Наявність між сторонами договірних зобов`язань підтверджується наданими представником позивача на вимогу апеляційного суду та долученими до матеріалів справи оригіналом договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року; оригіналом додаткової угоди № 1 до договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року; оригіналом розписки від 25 травня 2020 року.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики та додатковою угодою до нього, суд першої інстанції помилково у якості належного та допустимого доказу прийняв до увагу розписку про сплату відповідачем 08 травня 2020 року 1 128,00 доларів США в рахунок погашення боргу (а.с.118), що відповідно до курсу продажу валюти в АТ КБ ПриватБанк станом на 08 травня 2020 року становить 30 580,08 грн.

Суд не звернув увагу на те, що пунктом 3 додаткової угоди сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди (25 травня 2020 року), не будуть враховуватись при майбутньому поверненні позики.

Цей пункт додаткової угоди у встановленому законом порядку не визнаний недійсним.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зробила висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) також закріплено висновок щодо правомірності правочину, а саме, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які воші мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Отже, сторони погодили, що будь-які розрахунки, здійснені до укладення додаткової угоди № 1 від 25 травня 2020 року до договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року не будуть враховуватись при майбутньому поверненні позики.

Таким чином, розписка від 08 травня 2020 року на суму 1 128,00 доларів США в рахунок погашення відповідачем боргу не може підтверджувати належне виконання зобов`язання, а тому не приймається до уваги судом апеляційної інстанції та не враховується при розрахунку суми боргу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення боргу за договором позики та додатковою угодою до нього, з чим погодився суд першої інстанції, невірно визначився з курсом долара США, визначаючи еквівалент грошових сум, помилково застосував курс, який розміщений в АТ КБ ПриватБанк.

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами у справі не заперечується, що відповідач частково виконав свої боргові зобов`язання, передбачені договором позики та додатковою угодою до нього, а саме сплатив: 31 липня 2020 року 358,00 доларів США; 11 вересня 2020 року 2 805,00 грн.; 21 жовтня 2020 року 3 926,10 грн.; 22 жовтня 2020 року 1 479,40 грн.; 26 жовтня 2020 року 1 482,00 грн.; 30 жовтня 2020 року 974,44 грн.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач надав скрін-копії платежів на картку позивача на загальну суму 3 888,45 грн. (а.с.66-68), які позивачем спростовано не було.

Згідно офіційного валютного курсу НБУ станом на 31 липня 2020 року 1 долар США становив 27,69 грн.

Відповідно, сплачена відповідачем в рахунок погашення боргу за договором позики згідно розписки від 31 липня 2020 року сума 358,00 доларів США, виходячи з офіційного курсу НБУ станом на день сплати, становить еквівалент 9 913,02 грн.

Отже, загальна сума повернутих відповідачем коштів в рахунок погашення боргу складає 24 468,41 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили основну суму боргу у національній валюті на суму 114 557,00 грн. Відповідачем було частково сплачено суму боргу всього на суму 24 468,41 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що сума основного боргу відповідача перед позивачем, яка підлягає до стягненню, становить 90 088,59 грн. (114 557,00 - 24 468,41 = 90 088,59).

Таким чином, встановивши, що у порушення вимог статей 526, 527, 530 ЦК України та умов укладених договору позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року та додаткової угоди до нього від 25 травня 2020 року відповідач зобов`язання належним чином в повному обсязі не виконав, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суму боргу в розмірі 90 088,59 грн.

Що стосується позовної вимоги про стягнення неустойки, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно врахував положення частини третьої статті

551 ЦК України, відповідно до якого у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Висновки суду першої інстанції в цій частині позивачем не спростовані, апеляційна скарга не містить доводів та обґрунтувань щодо безпідставного зменшення судом першої інстанції розміру неустойки.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики та додатковою угодою підлягає скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року та додатковою угодою до нього від 25 травня 2020 року в розмірі 90 088,59 грн. У іншій частині позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики та додатковою угодою слід відмовити. Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року у іншій оскаржуваній частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики та додатковою угодою скасувати та ухвалити у скасованій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики № 21/02/20-6 від 21 лютого 2020 року та додатковою угодою до нього від 25 травня 2020 року в розмірі 90 088,59 грн.

У іншій частині позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики та додатковою угодою відмовити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року у іншій оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко