У Х В А Л А

Іменем України

18 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю., з участю секретаря Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини) та в інтересах виконавчого комітету Ужгородської міської ради (особи, які не брали участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2020 року (у складі судді Бенци К.К.) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю і Примич Марта Юріївна, про визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2019 р.

Після зміни предмету вимог остаточно просив визнати за ним право власності на самочинне будівництво, а саме: нерухоме майно житловий будинок загальною площею 1861,1 кв.м., житловою площею 1409,8 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Заявлену вимогу обгрунтував таким.

На підставі нотаріально посвідчених договорів купілі-продажу від 23.04.2015 р. він придбав у ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,0500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:002:0162, та незавершений будівництвом шістнадцятиквартирний житловий будинок загальною площею 1861,1 кв.м., площею житлових квартир 1409,8 кв.м. Одночасно ним отримано від продавця документи в підтвердження законності побудови цього будинку: містобудівні умови та обмеження від 10.07.12 р. за № 128, видані управлінням архітектури та містобудування Ужгородської міської ради, висновок органу культурної спадщини Ужгородської міської ради за № 98 від 26.04.2013 р., погоджена 19.12.2013 р. начальником Управління містобудівного комплексу та земельних ресурсів Ужгородської міської ради проектна документація, декларація про початок виконання будівельних робіт від 10.08.2012 р. № ЗК 6, зареєстрована управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області (замовник ОСОБА_2 ).

09.02.2015 р., після завершення будівництва, начальником управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області винесено наказ № 3-СК, яким скасовано декларацію про початок будівельних робіт від 10.08.2012 р. № ЗК 6 (замовник ОСОБА_2 ) та рішення головного інспектора будівельного нагляду управління ДАБІ у Закарпатській області від 07.10.2016 р. про скасування містобудівних умов та обмеження забудови земельної ділянки.

Відповідно до звіту № 33 від 30.06.2017 р. «Про проведення технічного обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 », складеного ФОП ОСОБА_3 , досліджуваний будинок побудовано у відповідності з представленою проектною документацією, роботи проведено у відповідності з державними будівельними нормами і стандартами; на конструкціях будівлі не встановлено дефектів; за результатами проведеного технічного обстеження встановлено, що будівля відповідає вимогам міцності, надійності та довговічності, збудована в межах проектної документації та будівельних норм і стандартів та може бути прийнята в експлуатацію.

Позивач указує, що не може зареєструвати за собою право власності на об`єкт нерухомого майна з підстав скасування йому декларації про початок будівельних робіт, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 376 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.05.2020 р. позов задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :05:002:0162.

У поданій 30.12.2020 р. апеляційній скарзі Ужгородська окружна прокуратура (на той час Ужгородська місцева прокуратура) в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини) та в інтересах виконавчого комітету Ужгородської міської ради (органу з питань охорони культурної спадщини Ужгородської міської ради) просила скасувати рішення судку першої інстанції із підстав. Передбачених ст. 376 ч.1 п.п.1, 2, 4 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позорву відмовити в повному обсязі.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Право приватної власності набувається у порядку, визначеному Законом, а не на підставі судового рішення;

-Поданню позову про визнання права власності на самочинне будівництво має передувати звернення до компетентного органу, рішення якого або його відстуність дають підстави вважати про наявність судового спору;

-Суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність цільового використання земельної ділянки та узгодженість її функціонального використання згідно з вимогами містобудівної документації;

-Судом не досліджено та не враховано, що об`єкт забудови відноситься до історичного ареалу м. Ужгорода;

-Департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини) та орган з питань охорони культурної спадщини Ужгородської міської ради є органами контролю у сфері охорони культурної спадщини, проте до участі в справі судом не залучені;

-У прокурора наявні всі підстави для представництва інтересів держави в суді, оскільки вказані контролюючі органи були позбавлені можливості реалізувати свої функції в судовому порядку, а також своєчасно оскаржити рішення суду з метою захисту інтересів держави;

-Позивач повторно звернувся до суду з аналогічним позовом;

У письмовому відзиві позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені заперечення зводяться до такого:

-Фактичні обставини справи спростовують твердження апелянта про те, що позивач не звертався до компетентних органів, у зв`язку з чим позов є, ніби-то, передчасним;

-Спірний будинок побудований відповідно до проектної документації, на підставі дозвільних документів, висотність будинку не порушує права третіх осіб та узгоджується із запропонованим проектом;

-Звернення до суду із захистом оспорюваного права власності є єдиною правовою можливістю дотримання порядку реєстрації об`єкту завершеного будівництва, здачі його в експлуатацію та реєстрації права власності на нерухоме майно;

-Прокурор не обгрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі обраних ним органів і не довів, що органи, яких він зазначив як уповноважених державою на виконання відповідних функцій, не здійснюють своїх повноважень щодо захисту інтересів держави;

-Не заслуговують на увагу твердження апелянта щодо розгляджу судом тотожної справи як помилкові.

У письмовому відзиві на скаргу Ужгородська міська рада (відповідач) в особі представника С.Зеленяк, також просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені заперечення зводяться до того, що прокурор не обгрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі обраних ним органів.

У судовому засіданні представник апелянта прокурор у справі А.Андрейчик, підтримала апеляційну скаргу повністю. Представник позивач ОСОБА_4 адвокат Ламбрух О.С., не визнав скарги з підстав, наведених у письмовому відзиві ОСОБА_4 .

Решта учасників справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується розпискою стосовно ОСОБА_4 , судовою повісткою про виклик, довідкою про доставку електронного листа щодо Департаменту культури, національностей та релігії Закаорпатської РДА та Ужгородської міської ради, а також оголошенням про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України.

Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородського міськвиконкому просить розглянути справі без їх участі.

Клопотання представника Ужгородської міської ради А. Белякова про відкладення розгляду справи через його перебування у щорічній відпустці колегія суддів відхиляє як необгрунтоване, оскільки представництво юридичної особи не обмежується одним єдиним представником.

Справа переглядається апеляційним судом повторно.

Так, раніше ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 15.01.2021 р. апеляційну скаргу Ужгородської місцевої прокуратури було залишено без руху, а ухвалою судді цього ж суду від 12.02.2021 р. визнано неподаною і повернуто скаржнику.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2021 р. касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задоволено частково, ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 12.02.2021 р. скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, оскільки постановлення апеляційним судом ухвали про повернення апеляційної скарги одноособово не відповідає нормам процесуального права, що призвело до порушення правил щодо складу суду.

Водночас касаційна інстанція зазначила, що не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги прокурора представляти інтереси держави в цій справі, оскільки за фактичних обставин доводи прокурора є передчасними. Суд апеляційної інстанції зобов`язаний надати оцінку цим фактичним обставинами після відкриття провадження у справі.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 02.09.2021 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини) та в інтересах виконавчого комітету Ужгородської міської ради та призначено справу до розгляду.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 56 ч.3 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 р. у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 р. у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 р. у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 р. у справі № 910/4345/18).

Отже, в кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора, у нашому випадку з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в інтересах держави в особі уповноважених органів, які не брали участі у справі.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Прокурор, звертаючись до суду, повинен, зокрема, обґрунтувати і довести бездіяльність компетентного органу.

Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Прокурор в апеляційній скарзі, зазначивши органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, як на підставу здійснення ним представництва, посилається на те, що вказані органи не забезпечили захист інтересів держави шляхом оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2020 р., а тому прокурор вступає в указану справу в їх інтересах.

При цьому встановлено, що Департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини) та виконавчий комітет Ужгородської міської ради (постійно діючий робочий орган з питань охорони культурної спадщини Ужгородської міської ради, структурний підрозділ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради) не брали участі у справі та не оскаржували рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.05.2020 р. Також відсутні докази того, що вказаним органам було відомо про ухвалення судового рішення.

У підтвердження підстав представництва і вступу прокурора у справу останнім до апеляційної скарги долучено повідомлення від 30.12.2020 р., адресоване Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчому комітету Ужгородської міської ради, в якому прокурор повідомляє, що в інтересах держави в особі цих органів подано у справі апеляційну скаргу на рішення суду від 22.05.2020 р.

Тобто, 30.12.2020 р. Ужгородська місцева прокуратура повідомила департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчий комітет Ужгородської міської ради про здійснення представництва їх інтересів у суді шляхом апеляційного оскарження рішення суду.

Того ж дня прокуратура подала до суду апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.05.2020 р., хоча згідно зі штрих-кодом скарга датована ще 22.12.2020 р. (т.1, а.с.144).

Оскільки час повідомлення прокуратурою компетентних органів збігається з часом звернення прокурора до апеляційного суду з апеляційною скаргою (30.12.2020 р.), то виснується, що прокурором не дотримано принципу попереднього повідомлення суб`єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, та яке повинно передувати зверненню до суду, що прямо суперечить вимогам ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

У наслідку прокурором фактично не надано можливість відповідним органам відреагувати на стверджуване ним порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, учинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання апеляційної скарги чи аргументованого повідомлення про відсутність такого порушення.

У зв`язку з цим не заслуговує на увагу твердження прокурора про те, що зазначені ним органи не оскаржили судове рішення протягом розумного строку.

Прокурором також не подано доказів, які б підтверджували факт невиконання або неналежного виконання указаними органами, які є самостійними юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із здійсненням державного контролю у сфері охорони культурної спадщини, містобудування та архітектури.

Колегія суддів також зауважує, що на момент ухвалення судового рішення апеляційним судом прокурор так і не вжив заходів із належного повідомлення указаних компетентних органів.

Таким чином, оцінивши фактичні обставини справи щодо представництва, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про наявність у прокурора підстав представляти інтереси держави у цій справі є передчасними.

Іншими словами, на момент подання апеляційної скарги прокурор не довів свого права на представництво інтересів держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Згідно з частиною першою статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 р. у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194 гс 19) дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

У контексті наведеного та беручи до уваги, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора в інтересах держави підстав для представництва інтересів держави у цій справі не встановлено, колегія суддів вважає необхідним закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора з підстави, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати.

Керуючись ч.1 п.2, ч.2 ст. 362, ст. 381 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини) та в інтересах виконавчого комітету Ужгородської міської ради (особи, які не брали участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2020 року (у складі судді Бенци К.К.) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю і Примич Марта Юріївна, про визнання права власності на майно закрити. 2.Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. 3.Повне судове рішення складено 23 серпня 2022 р.

Судді: