Провадження № 22-ц/824/4599/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 червня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 20 липня 2018 року у справі № 462/6955/15-ц задоволено його скаргу та визнано неправомірними дії Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області щодо ненадання відповіді на його заяву від 27 травня 2018 року у виконавчому провадженні № 54525847, зобов`язано Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області невідкладно надати йому відповідь на його заяву-клопотання від 27 травня 2018 року, визнано дії в частині ненадання державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Панчишина В.Р. по доведенню до стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження № 54525847 бездіяльністю та зобов`язано державного виконавця Панчишина В.Р. довести до відома стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». В решті вимог скарги відмовлено.

Вважає, що факт неправомірності дій Залізничного ВДВС м.Львів встановлено судовою ухвалою і не підлягає доказуванню.

Вказував, що незаконними протиправними діями Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, порушеннях режиму сну; йому спричинено відчуття невизначеності, невпевненості, незахищеності; неможливості реалізації своїх прав та законних інтересів, неможливості спрогнозувати свої дії та можливі їх наслідки; невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів. Таке відбувається тривалий час і потребує від нього докладання додаткових зусиль для можливості подолати такі негативні наслідки протиправної поведінки. Завдану моральну шкоду оцінив у розмірі в 250000 грн. Посилаючись на ст.ст.1173, 1174 ЦК України, просив стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного

- 2 -

казначейського рахунку на свою користь 250000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 02 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано встановлені факти визнання судом неправомірними дій Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області та доведеності ним причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Залізничного ВДВС м.Львів та завданням йому моральної шкоди. Також, судом неправильно застосовано норми ст.ст.1173, 1174 ЦК України і проігноровано постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідач в особі Державної казначейської служби України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу казначейської служби, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 24 травня 2022 року, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Державна казначейська служба України належно повідомлена про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на її офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду представника не направила, причин неявки не повідомила.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 20 липня 2018 року у справі № 462/6955/15-ц задоволено скаргу ОСОБА_1 частково та визнано неправомірними дії Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 27 травня 2018 року у виконавчому провадженні № 54525847, зобов`язано Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у

- 3 -

Львівській області невідкладно надати відповідь ОСОБА_1 на його заяву-клопотання від 27 травня 2018 року, визнано дії в частині ненадання державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Панчишина В.Р. по доведенню до стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 бездіяльністю; зобов`язано державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Панчишина В.Р. довести до відома стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». В решті вимог скарги відмовлено.

Вказана ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалась, набрала законної сили і є чинною.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог щодо завдання моральної шкоди.

При цьому суд виходив з того, що згідно ст.1176 ЦК України саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між такою поведінкою і завданою шкодою. Водночас ухвала Залізничного районного суду м.Львова від 20 липня 2018 року свідчить про реалізацію позивачем свого права на оскарження рішень органу державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення і не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

По-перше, вирішуючи спір, суд послався на ст.1176 ЦК України, яка регулює правовідносини по відшкодуванню шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

В той же час згідно позовних вимог предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів у виконавчому провадженні, що виключає застосування ст.1176 ЦК України, оскільки державний виконавець не відноситься до жодного з органів, перелічених у даній нормі. Спірні правовідносини по відшкодуванню шкоди, завданої органом чи посадовою особою ДВС, регулюються положеннями ст.ст.1173, 1174 ЦК України, що у свою чергу свідчить про неправильне застосування судомнорм матеріального права.

По-друге, судом незаперечно встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 20 липня 2018 року визнано неправомірними ряд дій Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області та державного виконавця Залізничного ВДВС Панчишина В.Р. та зобов`язано вказаних осіб вчинити відповідні дії для поновлення прав ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 54525847. Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд в ухвалі зазначив, що державним виконавцем не була надана відповідь на заяву ОСОБА_1 від 27 травня 2018 року та не надіслано останньому копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження №54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, надана позивачем ухвала є належним, допустимим та достатнім доказом у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, яка підтверджує протиправність поведінки заподіювача шкоди та спростовує висновки суду, що дана ухвала свідчить лише про реалізацію позивачем свого права на оскарження рішень органу державної виконавчої служби.

- 4 -

Аналогічні висновки міститься у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у відшкодуванні моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю державного виконавця, та ухвалюючи нове про стягнення моральної шкоди, Верховний Суд зазначив, що Ладижинським міським судом Вінницької області у ряді справ за скаргами позивача визнані неправомірними дії посадових осіб державної виконавчої служби при проведенні виконавчих дій по примусовому виконанню судового рішення. Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому Верховний Суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

По-третє, судом не враховано, що відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених ч.2 ст.1167, ст.ст.1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб, а тому посилання суду на недоведеність вини відповідача є помилковими.

Окрім того, колегія суддів не погоджується із висновками суду про відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій державного виконавця щодо нього, оскільки суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року п.64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає

- 5 -

стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Судом встановлено, що позивач звернувся до державного виконавця із заявою про надання матеріалів виконавчого провадження №54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», за результатами якої виконавець мав вчинити певні дії, які не вчинив. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із невиконанням компетентними посадовими особами державної виконавчої служби обов`язку надання йому відповіді та матеріалів виконавчого провадження.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року п.п.86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року п.71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні

- 6 -

наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров'я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обгрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення прав заявника з боку державнго органу.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що протиправні дії (бездіяльність) державного виконавця не викликала у позивача психічне напруження у зв'язку з очікуванням відповідних правомірних дій виконавця, розчарування в діяльності органу державної виконавчої служби та додаткове психічне напруження, викликане незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду не заподіяно.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода серед іншого полягає у

- 7 -

душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

При від при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення законодавства про моральну шкоду, а саме ст.ст.1167, 1173, 1174 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, яка серед іншого передбачає відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади в тому числі у випадках, встановлених законом (п.3 ч.2 ст.1167 ЦК).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, чи посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів чи цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

При цьому, з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно наведених норм (ст.ст.1173, 1174 ЦК) вина не входить до складу цивільного правопорушення і не підлягає доведенню.

Отже, за змістом даних норм шкода, заподіяна державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення моральної шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним моральної шкоди (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17).

Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Залізничного ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження з виконання рішення суду по справі № 462/6955/15ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про демонтаж самочинно встановленого балкону.

27 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області із заявою-клопотанням з проханням зняти копії матеріалів виконавчого провадження № 54525847 та надіслати їх йому поштою рекомендованим листом.

- 8 -

Всупереч приписам Закону України «Про виконавче провадження» відповідь на заяву-клопотання ОСОБА_1 надана не була, а копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження не направлені, у зв`язку з чим позивач був змушений підготувати і подати скаргу до Залізничного районного суду м.Львова, який своєю ухвалою від 20 липня 2018 року задоволив скаргу частково. Суд визнав неправомірними дії Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області щодо ненадання відповіді на його заяву від 27 травня 2018 року у виконавчому провадженні № 54525847 та зобов`язав Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області невідкладно надати йому відповідь на його заяву-клопотання від 27 травня 2018 року. Також визнав дії в частині ненадання державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Панчишина В.Р. по доведенню до стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження № 54525847 бездіяльністю та зобов`язав державного виконавця Панчишина В.Р. довести до відома стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». В решті вимог скарги відмовлено.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів погоджується із доводами позивача, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця позивач зазнав моральних страждань у вигляді емоційного розчарування в діяльності органу державної виконавчої служби та додаткового психічного напруження, незадоволення, викликаного незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Під час розгляду даної справи відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що бездіяльність органу виконавчої служби не справила негативний вплив на позивача, і він не зазнав страждань та приниження.

Визначаючи розмір моральної шкоди колегія суддів враховує приписи ст.23 ЦК України, згідно якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, колегія суддів враховує, що позивачем була подана заява державному виконавцю для реалізації своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, яка залишена без реагування, у зв`язку з чим позивачем затрачені додаткові зусилля для поновлення свої прав шляхом звернення до суду. Позивач був змушений підготувати і подати скаргу до Залізничного районного суду м.Львова, яка ухвалою цього ж суду від 20 липня 2018 року задоволена частково. Проте, незважаючи на наявність судової ухвали відповідь та документи позивачу не надані.

З огляду на вимоги закону та наведені вище обставини справи, враховуючи характер порушень з боку виконавчої служби, глибину душевних страждань позивача, тривалість порушення, колегія суддів визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 2500 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує вимоги розумності і справедливості.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від

- 9 -

характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Судові витрати не стягуються з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем є Держава Україна.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 червня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.Бастіонна 6, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування завданої моральної шкоди 2500 гривень.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: