Справа № 127/233/22
Провадження № 2/127/67/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2022 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого судді Антонюка В.В.,

при секретарі Жмудь Я.П.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що 13 січня 2020 року до ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_2 із проханням позичити їй грошові кошти у сумі 22 000 гривень, які зобов`язувалася повернути до 30 вересня 2020 року. Грошові кошти у відповідній кількості були у позивача в наявності, ОСОБА_2 була знайомою позивача, а тому він погодився передати зазначену суму на вказаних умовах. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було укладено договір позики про передачу позивачем ОСОБА_2 22 000 гривень за умови їх повернення ОСОБА_2 в строк до 30 вересня 2020 року і 13.01.2020 року позивачем власноруч були передані готівкові кошти в сумі 22 000 гривень відповідачу. Про передачу зазначеної суми та зобов`язання їх повернення в термін до 30 вересня 2020 року відповідач власноруч написала відповідну розписку. Також, нею було надано позивачу її паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, з яких він зробив ксерокопії та повернув їй відповідні документи. Передачу коштів та написання розписки було здійснено у присутності свідка - ОСОБА_4 .

В подальшому, 21 січня 2020 року до позивача знову звернулась відповідач із проханням позичити їй ще кошти сумі 23 000 гривень, які вона зобов`язувалася повернути до 30 вересня 2020 року. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було укладено договір позики про передачу позивачем, ОСОБА_2 23 000 гривень за умови їх повернення в строк до 30 вересня 2020 року і 21 січня 2020 року позивачем власноруч були передані готівкові кошти в сумі 23 000 гривень ОСОБА_2 . Про передачу зазначеної суми коштiв та зобов`язання їх повернення в термін до 30 вересня 2020 року відповідач власноруч написала відповідну розписку. Передачу коштів та написання розписки було здійснено у присутності свідка - ОСОБА_4 .

Однак, 30 вересня 2020 року ОСОБА_2 позичені кошти в сумі 22 000 тисячі гривень та 23 000 тисячі гривень позивачу не повернула. На прохання позивача повернути кошти, відповідач повідомила, що не має можливості та просила зачекати.

Позивач зазначає, що 04.11.2021 року засобами ДП «Укрпошта» ним було направлено претензію про повернення грошових коштів в сумі 45 000 грн. на ім`я ОСОБА_2 , яку вона отримала 08.11.2021р., про що свідчить поштове повідомлення. Однак жодних дій щодо виконання своїх зобов`язань відповідач станом на 10.12.2021 року не вчинила, що на думку позивача свідчить про небажання ОСОБА_2 повертати борги за розпискою від 13 січня 2020 року в сумі 22 000 грн., та за розпискою вiд 21 сiчня 2020 року в сумі 23 000 грн, що змусило позивача звернутись до суду із даним позовом про стягнення боргу, в якому він просить стягнути із відповідача на його користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 50 755 (п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 07 копійок, з яких: 45 000, 00 грн. основного боргу; 1 705, 07 грн. 3% річних та 4 050, 00 грн. інфляційні втрати. Крім того, просив стягнути із відповідача на його користь витрати понесені при сплаті судового збору в сумі 992, 40 грн., та 6 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків.

14.01.2022 року позивачем подана заява про усунення недоліків по справі.

Ухвалою суду від 18.01.2022 року, матеріали позовної заяви прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

В ході судового розгляду позивач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Живун В.І. підтримали заявлені вимоги за обставин, викладених у позовній заяві та просили її задовольнити у повному обсязі. Судові витрати просили стягнути з відповідача на користь позивача, а саме судовий збір та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила щодо заявленого позову та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Суду пояснила, що дійсно 13.01.2020 р. та 21.01.2020 р. отримала у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 22 000 грн. та 23 000 грн., відповідно, про що надала відповідні розписки позивачу. Щодо зобов`язання повернути дані кошти позивачу до 30.09.2020 року - не заперечила. Однак повідомила, що повінстю повернула борг по обох розписках. Повернення грошових коштів вона здійснювала шляхом часткової оплати боргу через термінал поповнення карток Приватбанку за реквізитами які їй надав ОСОБА_3 . Зазначає, що до 30.09.2020 р. встигла повернути позивачу 34 665, 62 грн. із 45 000 грн., а залишок боргу був повернутий до 14.01.2022 р. В попередніх судових засіданнях суду повідомила, що вона отримувала кошти у позику в ОСОБА_3 неодноразово в сумах 2 000 3 000 тис. грн., але відповідних розписок щодо отримання даних сум у позику між ними не укладалось.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено , що відповідно до оригіналу розписки від 13.01.2020 р. ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 22 000 тис. грн. Зобов`язалась повернути гроші у повному обсязі своєчасно до 30.09.2020 р. (а.с.75).

Відповідно до оригіналу розписки від 21.01.2020 р. ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 23 000 тис. грн. Зобов`язалась повернути гроші у повному обсязі своєчасно до 30.09.2020 р. (а.с.76).

Як вбачається з претензії ОСОБА_3 від 05.11.2021 р., він просив ОСОБА_2 сплатити суму боргу відповідно до розписок від 13.01.2020 р. та 21.01.2020 р. протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії (а.с. 11). Зазначена претензія отримана ОСОБА_2 08.11.2021 р.(а.с. 12).

Як вбачається із довідки АТ КБ «Приватбанк» від 10.03.2022 р. №4LV5S21V8E9QPNO0, ОСОБА_2 за період 01.01.2020-24.02.2022 р. здійснювала платежі на карту НОМЕР_1 та на карту НОМЕР_2 (а.с. 51), однак із даної довідки суд позбавлений можливості ідентифікувати особу отримувача зазначених коштів, а також суду невідомо чи дані кошти перераховувались в рахунок боргу відповідно до боргових розписок від 13.01.2020 р. та від 21.01.2020 р., а тому даний доказ не може бути прийнятий судом в якості підтвердження позиції відповідача про повернення коштів.

Як вбачається із дублікатів чеків наданих ОСОБА_2 , остання перераховувала кошти на рахунок ОСОБА_3 , призначенням платежу вказано: ТСО, поповнення карти/рахунка. Суд також не бере до увади дані чеки, оскільки з них не вбачається чи дані кошти перераховувались в рахунок боргу відповідно до боргових розписок від 13.01.2020 р. та від 21.01.2020 р. (а.с. 59-65).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ЄСПЛ у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа, та залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписки від 13.01.2020 р. та від 21.01.2020 р. і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

Відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Саме таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14.

У наданій позивачем борговій розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення та особистий підпис позичальника, тому вказана розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики.

Зі змісту зазначеної розписки від 13.01.2020 р. вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 22 000 тис. грн. У зазначеній розписці встановлений строк повернення боргу, а саме до 30.09.2020 р. Отже, останнім днем повернення боргу за розпискою від 13.01.2020 р. є 30.09.2020 р.

Зі змісту зазначеної розписки від 21.01.2020 р. вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 23 000 тис. грн. У зазначеній розписці також встановлений строк повернення боргу, а саме до 30.09.2020 р. Отже, останнім днем повернення боргу за розпискою від 21.01.2020 р. є 30.09.2020 р.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надала.

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої основної суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

Наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно їх не сплачує, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простороченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17.

З огляду на викладене, суд погоджується із наданим позивачем розрахунком 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1705, 07 грн. та розрахунком інфляційних збитків у розмірі 4 050,00 грн.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з врахуванням чинників по фактичним обставинам, визначеним частиною четвертою вказаної статті.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу сторони позивача суд враховує, що позивач скористався допомогою адвоката, про що свідчить договір про надання правової допомоги від 01.12.2021 року яким передбачено, що за надання послуги з правової допомоги Клієнт сплачує Адвокатові плату у формі гонорару. Розмір плати, її сума, умови та порядок внесення визначаються в Додатку №1 до цього Договору та становить 6000 грн.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.10.2019 по справі № 922/455/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст.141 ЦПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Однак заяв та клопотань щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від відповідача не надходило.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума сплаченого при зверненні до суду із даним позовом судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 610-612, 625, 1047-1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики в розмірі 50 755 (п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 07 копійок, з яких: 45 000, 00 грн. основного боргу; 1 705, 07 грн. 3% річних та 4 050, 00 грн. інфляційні втрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати понесені при сплаті судового збору в сумі 992, 40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 6000 (шість тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготолено 07.07.2022 року.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: