Справа №601/1119/22
Провадження № 2-о/601/36/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року Кременецький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Коротича І.А.,

за участю секретаря судового засідання: Бончик А.П.,

заявниці ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , де заінтересована особа Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області про встановлення факту постійного проживання на території України,-

В С Т А Н О В И В:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

В обґрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_1 народилася в селі Лосятин, Кременецького району Тернопільської області ІНФОРМАЦІЯ_1 .12 серпня 1979 року між заявницею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, після реєстрації шлюбу заявниці було присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».01 жовтня 1983 року між заявницею був укладений шлюб з ОСОБА_5 , після реєстрації шлюбу заявниці було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ». 21 жовтня 1991 року шлюб з ОСОБА_5 було розірвано.

Трудова книжка на прізвище ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) заведена 07.02.1979 року серії НОМЕР_1 . Заявниця з 02.02.1979 року по 17.11.1981 рік працювала кондитером;з 12.03.1982 року по 10.09.1982 рік працювала контролером Кременецького РВВС (РОВД);з 10.09.1982 року по 09.02.1990 рік працювала в управлінні громадського харчування;з 27.03.1990 року по 03.05.1991 рік працювала у відділі охорони при Кременецькому РВВС (РОВД);з 01.05.1991 року по 19.07.1991 рік працювала у СМУ «Промстрой»;з 26.08.1991 року по 19.02.1992 рік працювала кухонним працівником столової фабрики Іква міста Почаїв, що підтверджується записами трудової книжки.

Під час праці ОСОБА_1 проживала як в селі Лосятин, Кременецького району в помешканні батьків без реєстрації, так і в АДРЕСА_1 .Після звільнення з роботи з початку 1991 року стала постійно проживати без реєстрації в помешканні батьків в селі Лосятин Кременецького району Тернопільської області.

З моменту свого народження і до цього часу ОСОБА_1 за межі України не виїжджала та закордонного паспорта не виробляла і ніколи його не мала.Вона втратила паспорт радянського зразка та своєчасно не оформила паспорт громадянина України.У зв`язку з втратою паспорта радянського зразка та не оформлення паспорта громадянина України, в заявниці виникло багато проблем через відсутність документів, які самостійно вирішити не змогла та не може в даний час.

ОСОБА_1 звернулась до Кременецького відділення управління Державної міграційної служби в Тернопільській області, але отримала відмову у видачі паспорта громадянина України. Факт встановлення постійного проживання на території України має для заявниці юридичне значення, оскільки надає право на виготовлення паспорта громадянина України.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області Дударчук В.В. в судовому засіданні пояснила, що положеннями чинного законодавства визначено, що паспорт громадянина колишнього Союзу РСР втрачає чинність 01.01.2005 та замість нього, особі, яка є громадянином України може бути видано паспорт громадянина України. ОСОБА_1 своєчасно не звернулася до паспортної служби, з метою обміну паспорта громадянина колишнього Союзу РСР на паспорт громадянина України нового зразка. Подані заявницею докази самі по собі не є безспірними на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року. Просить врахувати, що у випадку наявності належних доказів підлягає встановленню факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року. В іншому випадку УДМС у Тернопільській області не матиме законних підстав для встановлення належності до громадянства України та подальшого документування її паспортом громадянина України.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона є далекою родичкою заявниці та проживає неподалік. Заявниця проживала в селі Лосятин з народження, під час одруження переїхала в місто Кременець. Після розлучення ОСОБА_1 переїхала проживати назад до батьків в село Лосятин, Кременецького району Тернопільської області.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він є колишнім чоловіком заявниці. Він одружився з нею 1983 році. Вони проживали разом до 1991 року в АДРЕСА_1 . Станом на 24 серпня 1991 року заявниця проживала разом з ним в місті Кременець.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_10 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Лосятин Кременецького району Тернопільської області, актовий запис про народження № 25, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 вбачається, що 12 серпня 1979 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_10 в Лосятинській сільській раді Кременецького району, Тернопільської області, актовий запис № 16. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_4 ».

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 вбачається, що 01 жовтня 1983 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_10 в районному ЗАГС м.Кременця, актовий запис № 155. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 ».

З довідки № 291 від 28 січня 2022 року, виданої Почаївською міською радою слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була знята з реєстрації 17.09.1984 року за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до міста Кременець, Тернопільської області.

З акту від 19.04.2022, складеного депутатом Кременецької міської ради Станько Л.В. слідує, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 в період з січня 1983 року по грудень 1991 року.

З свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 слідує, що 25 жовтня 1991 року був розірваний шлюб у Кременецькому райвідділі ЗАГС між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , актовий запис № 120.

У відповідності до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1979 року, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 02.02.1979 року по 17.11.1981 рік працювала кондитером, що підтверджується записом трудової книжки;з 12.03.1982 року по 10.09.1982 рік працювала контролером Кременецького РВВС (РОВД);з 10.09.1982 року по 09.02.1990 рік працювала в управлінні громадського харчування;з 27.03.1990 року по 03.05.1991 рік працювала у відділі охорони при Кременецькому РВВС (РОВД);з 01.05.1991 року по 19.07.1991 рік працювала у СМУ «Промстрой»;з 26.08.1991 року по 19.02.1992 рік працювала кухонним працівником столової фабрики Іква міста Почаїв.

З довідки № 202 від 28 червня 2022 року, виданої Лосятинським старостинським округом Почаївської міської ради слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована до 17.09.1984 року за адресою: АДРЕСА_2 , а з 1991 року по даний час проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 .

Як вбачається із рішення Кременецького відділу УДМС України в Тернопільській області від 05 квітня 2022 року, було розглянуто заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про оформлення паспорта громадянки України, у зв`язку із втратою паспорта громадянина колишнього СРСР взірця 1974 року. За результатами перевірки встановлено, що тотожність особи ОСОБА_1 та видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_6 , виданого Кременецьким РВВС Тернопільської області підтверджено. На архівній заяві про видачу вище зазначеного паспорта напис «Україна» відсутній. Тобто, за результатами перевірки не встановлено належність останньої до громадянства України, у зв`язку з чим, відповідно до п.п.1 п.100 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення повернення державі, визнання недійним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, ОСОБА_1 відмовлено у задоволення заяви та роз`яснено право на повторне звернення із заявою у разі усунення обставин.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Так, відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991.

При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 рік або на 13 листопада 1991 рік.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України,Української Радянської Соціалістичної Республіки(УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У судовому засіданні встановлено, що паспорт громадянина колишнього Союзу РСР втрачає чинність 01.01.2005 та замість нього, особі, яка є громадянином України може бути видано паспорт громадянина України. ОСОБА_1 своєчасно не звернулася до паспортної служби, з метою обміну паспорта громадянина колишнього Союзу РСР на паспорт громадянина України нового зразка. Подані заявницею докази підтверджують факт постійного (безперервного) проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, суд, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку, що заявниця ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживала на території України, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України.

Оскільки, метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і 13листопада 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, суд вважає, що наявні підстави для розгляду заяви в порядку окремого провадження.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявниця у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації її прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно частини 7 статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення фактів судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 293, 294, 315-319 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Лосятин, Кременецького району Тернопільської області, на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Заявниця: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_2 ,

Заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області, юридична особа: бульвар Шевченка, будинок 10, місто Тернопіль, .

Повний текст рішення складено 20 липня 2022 року.

Головуючий: