КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/358/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_2

до ОСОБА_3 ,

треті особи: Приватне підприємство «Прогрес-Ріелт»,

приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна,

про стягнення компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 01 грудня 2021 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 ,, третя особа ПП «Прогрес-Ріелт», про стягнення компенсації, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за належну їй Ѕ частку у спільному сумісному майні подружжя, яке було відчужено відповідачем без її згоди.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбу з 03 листопада 1991 року по 30 квітня 2013 року, за час якого, а саме 31 березня 2006 року ними на підставі договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування нерухомості були придбані майнові права на житлову квартиру АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , розрахунковою площею 52,54 кв.м.

Як зазначає позивачка, після розірвання шлюбу, нею спільно з відповідачем було прийнято рішення про продаж вказаних майнових прав на квартиру та розподіл грошових коштів від продажу по Ѕ частці кожному, для чого нею ОСОБА_2 08 вересня 2016 року було складено нотаріально посвідчену заяву на надання згоди ОСОБА_3 вчинити дії з розпорядження вказаним майном. В подальшому, як стверджує позивачка у позові, їй стало відомо, що відповідач відчужив належні їм на праві спільної сумісної власності майнові права. Однак, з нею не розрахувався, грошові кошти від продажу майна не передав, за наслідком чого з метою захисту своїх прав та інтересів вимушена звернутись до суду з цим позовом про стягнення відповідної грошової компенсації за відчужене спільне сумісне майно подружжя.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, та приймаючи визначену позивачем ціну позову в сумі 185667,00 грн., визнано справу малозначною та вирішено проводити розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

26 січня 2022 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на необґрунтованість заявлених вимог.

В обґрунтування відзиву сторона відповідача посилається на те, що дійсно позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 1991 року по 2013 рік, в період якого було укладено договір №ЛВ/Р-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, вартість якого становила 185667,60 грн..

Як стверджує представник, після розірвання шлюбу у 2016 році, змінився забудовник об`єкта будівництва за договором №ЛВ/Р-22 від 31 березня 2006 року на ТОВ «Ремстрой-Україна». У зв`язку з чим, для добудування об`єкту будівництва, необхідно було здійснити доплату грошових коштів, за наслідком чого 09 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Ремстрой-Україна» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав за №ЛВ/Р-2-22 стосовно об`єкту будівництва за договором №ЛВ/Р-22 від 31 березня 2006 року. На виконання умов зазначеного договору, відповідачем у 2016 році було сплачено додатково 160500,00 грн., які є особистими грошовими коштами ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного, сторона відповідача вважає необґрунтованими доводи позивачки стосовно належності сторонам по справі вищевказаних майнових прав на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Крім того, представник стверджує, що під час перебування сторін у шлюбі з позивачкою, після його розірвання, ОСОБА_2 не мала будь-яких майнових претензій у тому числі стосовно вказаних майнових прав на квартиру до ОСОБА_4 08 вересня 2016 року позивачкою було складено заяву, в якій остання підтвердила, що не має будь-яких майнових претензій до ОСОБА_3 щодо відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, та не буде звертатись до суду з приводу розподілу цього майна.

За наслідком викладеного, сторона відповідача вважає вимоги позивачки необґрунтованими, безпідставними та не підлягаючими задоволенню. Одночасно стороною відповідача заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Також, 26 січня 2022 року до суду надійшла заява від позивачки про перехід зі спрощеного до загального провадження.

08 лютого 2022 року до суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій остання висловила незгоду з доводами відповідача у відзиві, стверджує, що вона не була повідомлена про продаж спірних майнових прав на квартиру, не ознайомлена з договором купівлі-продажу майнових прав. Позивачка у відповіді зазначила, що про існування переуступлення майнових прав відповідачем, а також про наступний продаж майнових прав вона дізналася лише 25 січня 2022 року після отримання відзиву на позов. До цього часу у позивачці не було певних доказів про порушення її прав, крім тих, про які вказувалося в позові. Про порушені права їй розповіли загальні знайомі десь у 2020 році й те це було на рівні розмов, а тому позивачка звернулася до суду. Також ОСОБА_2 вважає, що відповідач вводить суд в оман про те, що вона відмовилась від належної їй частки у спірних майнових правах, що спростовується перепискою сторін у справі.

31 травня 2022 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено задовольнити клопотання позивачки, здійснено перехід зі спрощеного до загального провадження по справі, розпочато підготовче судове засідання, ухвалено прийняти надані сторонами письмові заяви: відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, які долучені до матеріалів справи.

Також, 26 квітня 2022 року до суду від представника відповідача найшло клопотання про виклик свідків та 21 червня 2022 року від позивачки надійшло клопотання про витребування від ТОВ «Ремстрой-Україна» доказів по справі.

У підготовчому судовому засіданні призначеному 22 червня 2022 року, представник відповідача зазначив, що не підтримує та не наполягає на розгляді поданого клопотання про допит свідків. За наслідком розгляду клопотання позивачки про витребування доказів, Київським районним судом міста Одеси 22 червня 2022 року постановлено ухвалу, якою залишено вказане клопотання без задоволення.

Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання призначене на 13 липня 2022 року з`явився представник відповідача, який наполягав на розгляді справи, вважав відсутніми підстави для відкладення розгляду справи, а також підтримав посилання викладенні у відзиві на позовну заяву, за наслідком чого у задоволенні позову просив суд відмовити.

Позивачка ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином.

Однак, 12 липня 2022 року до суду надійшла заява від ОСОБА_2 про продовження строку підготовчого провадження по справі та відкладення підготовчого судового засідання. В обґрунтування підстав неможливості до судового засідання, позивачка послалась на сімейні обставини та введений в Україні військовий стан.

Щодо клопотання позивача про відкладення судового засідання, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк якого продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022 року.

Отже, станом на момент розгляду справи в Україні введено воєнний стан.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» .

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Статтею 26 вказаного Закону передбачено, що Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Приймаючи вищевикладене, суд приймає доводи позивача стосовно факту введеного в Україні військового стану, разом з тим, суд зазначає, що повноваження судів наразі не припинені, а відтак посилання позивача на введений військовий стан не є автоматичною підставою для відкладення судового засідання.

Також, до клопотання позивачем не надано доказів та необґрунтовано в чому саме полягає поважність причин неявки, неможливість з`явитись до судового засідання.

Крім того, приймаючи ведений в Україні воєнний стан, позивачем не використано альтернативну можливість прийняття участі в судовому засіданні в режимі відео конференції у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, що свідчить про порушення стороною позивача обов`язків передбачених ч.3 ст.43 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи зобов`язані зокрема:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою .

Частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На підставі вищевикладеного, судом було ухвалено відмовити у задоволенні клопотання позивача про відкладення судового засідання.

Одночасно суд вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження в цій справі відкрито 14 грудня 2021 року, тобто розгляд справи здійснювався на протязі семи місяців, за який судом було надано можливість усім учасникам процесу в повній мірі скористатись усіма права передбаченими ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що за період перебування справи в суді, позивачка не з`явилась до жодного судового засідання.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На підставі викладеного, приймаючи, що судом розглянуті усі клопотання подані сторонами по справі для доведення заявлених вимог і заперечень щодо позову, стадію підготовчого провадження по справі для збору судом доказів закрито, будь-які строки для подання інших доказів чи клопотань сплили, судом зібрані усі докази за клопотаннями сторін по справі, враховуючи строки розгляду справи, з метою їх дотримання, забезпечення проведення судового засідання та не допущення порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що неявка позивача повідомленого належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання, який не з`явився без поважних причин, не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за наслідком чого судом ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 13 липня 2022 року за відсутності сторони позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом з поданих до суду доказів встановлено, що 31 березня 2006 року між Приватним підприємством «Прогрес-Ріелт» та ОСОБА_3 було укладено договір №ЛВ/Р-2-22 про інвестування, за умовами якого підприємство зобов`язується передати у власність інвестора об`єкт інвестування, а інвестор зобов`язується прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству інвестицію.

За умовами договору, об`єктом будівництва є житловий будинок з офісними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_5 .

Новозбудоване майно квартира будівельний номер АДРЕСА_6 , розрахунковою площею 52,54 кв.м., розташована на 3 поверсі секції 1 об`єкту будівництва.

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що розмір інвестиції інвестора становить 185667,60 грн. Сплата яких здійснюється інвестором підприємству протягом 10 днів з дати підписання договору.

Також з поданих до суду доказів судом встановлено, що 08 вересня 2016 року ОСОБА_2 було складено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Іллічовою Н.А., зареєстровану в реєстрі за №4872, в якій ОСОБА_2 надала колишньому чоловікові ОСОБА_3 згоду на відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31.03.2006 року на нерухомість будівельна адреса: АДРЕСА_7 , набутих ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі і які є їх спільною сумісною власністю подружжя, з правом укладення та підписання за ціну та на умовах за його розсудом відповідного договору купівлі-продажу майнових прав на вищезазначену нерухомість та додаткових угод по вищевказаних договорів. При цьому, ОСОБА_2 заявила про свою згоду на те, щоб умови вищевказаного договору купівлі-продажу, який буде укладатись її колишні чоловіком ОСОБА_3 визначались ним самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, що зазначені дії відповідають їх інтересам і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

ОСОБА_2 у заяві повідомила, що будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до її колишнього чоловіка ОСОБА_3 щодо відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року на нерухомість за адресою: АДРЕСА_7 , набутих у зареєстрованому шлюбі, не має. Також засвідчено, що ОСОБА_2 у подальшому з позовом до суду до ОСОБА_3 щодо розподілу вищевказаного нерухомого майна звертатись не буде.

Під час посвідчення зазначеної заяви приватним нотаріусом було перевірено та засвідчено, що з паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Ц.Міським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 17 листопада 1998 року, на ім`я ОСОБА_2 є відмітки про реєстрацію шлюбу 03 листопада 1991 року з ОСОБА_3 , та про розірвання шлюбу 30 квітня 2013 року, а/з №92.

На підставі вищевикладеного, приймаючи визнання сторонами по справі цих обставин, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 1991 року по 30 квітня 2013 року, в період перебування в якому було укладено договір №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року.

09 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕМСТРОЙ-Україна» було укладено договір №ЛВ/Р-2-22 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупця майнове право, а покупець зобов`язується прийняти майнове право і сплатити продавцю суму договору.

За умовами договору об`єктом будівництва є 3-ий пусковий комплекс в частині першого поверху житлового будинку та секції №1 з другого по останній поверх, 2-секційного багатоповерхового жилого будинку з офісними приміщеннями та напівпідземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_8 .

Новозбудованим майном є квартира за АДРЕСА_6 , комерційною площею 60,72 кв.м., розташована на 3 поверсі об`єкту будівництва. Новозбудоване майно є новозбудованим житлом, що буде використовуватися покупцем як місце проживання. Пунктом 5.1 договору передбачено, що сума договору становить 346167,00 грн., з яких 185667,60 грн. сплачено, а 160500,00 грн. підлягають сплаті до 09 вересня 2019 року.

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Щодо вимоги позивача про розподіл спільного сумісного майна подружжя, шляхом стягнення грошової компенсації за відчужену Ѕ частку належну ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя, суд зазначає наступне.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц, де колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні в рамках розгляду цивільної справи №755/2700/19 .

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 1991 року по 30 квітня 2013 року, в період перебування в якому було укладено договір №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, на набуття майнових прав на квартиру за АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_8 ), що також визнано сторонами по справі.

Разом з тим, вирішуючи зазначений спір, позивачкою не підтверджено жодними належними доказами набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомості за договорами №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року та №ЛВ/Р-2-22 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 09 вересня 2016 року, як і відчуження такого об`єкту нерухомості чи майнових прав на квартиру за вищезазначеними договорами.

Крім того, як вже судом встановлено, позивачкою було надано згоду на вчинення відповідачем дій з приводу відчуження майнових прав за договором №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, за наслідком чого приймаючи підтвердження відповідача у відзиві на позовну заяву щодо продажу майнових прав за договорами №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року та №ЛВ/Р-2-22 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 09 вересня 2016 року, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки про відчужених майнових прав за вказаним договором, поза її волею. Зазначені доводи позивачки також спростовуються особистими посиланням останньої у позові щодо підтвердження прийнятого спільного рішення про продаж майнових прав та надання згоди на вчинення цих дій відповідачеві.

Щодо доводів позивачки про наявність підстав для стягнення грошових коштів за наслідком відчужених майнових прав, суд вважає безпідставними, оскільки стороною позивача не підтверджено належними доказами відчуження таких прав, ціну продажу, а також приймаючи особисте визнання позивачки у нотаріально посвідченій заяві від 08 вересня 2016 року, за р.№4872, стосовно відсутності будь-яких майнових претензій до ОСОБА_3 щодо відступлення майнових прав що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року.

Стосовно поданих до суду роздруківок переписки сторін по справі, судом не приймаються в якості належних доказів, оскільки не визнані відповідачем по справі, зазначені в ній відомості не надають можливість ідентифікувати сторін за ними, а також до суду не надано оригінал електронного доказу для огляду.

Приймаючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання позивача ОСОБА_2 викладені в обґрунтування позову.

Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, судом не приймається, оскільки суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, та відмовляє у задоволенні такого позову саме з цієї підстави, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, надаючи оцінку кожному доказу окремо та в цілому, суд доходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство «Прогрес-Ріелт»,

приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про стягнення компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають та покладаються на ОСОБА_2 .

У відзиві на позовну заяву стороною відповідача заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні 13 липня 2022 року представник відповідача до закінчення судових дебатів клопотав про призначення питання стосовно компенсації витрат на правничу допомогу після ухвалення рішення суду та надання останньому терміну для подання доказів на підтвердження їх понесення.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З урахуванням викладеного, для надання доступу сторонам по справі до суду, можливості повною мірою користуватись своїми процесуальними правами та обов`язками, суд у відповідності до ст. 246 ЦПК України вважає необхідним вирішити питання про розподіл витрат понесених відповідачем на правничу допомогу після ухвалення рішення суду за наслідком розгляду справи, у зв`язку з чим слід призначити судове засідання для розгляду цього питання.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 13, 76-83, 89, 141, 246, 261, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_9 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_10 ), треті особи: Приватне підприємство «Прогрес-Ріелт» (місцезнаходження: 65049, м. Одеса, вул. Приморська, 49), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Піроговська, 7/9), про стягнення компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Призначити судове засідання з повідомленням учасників процесу в приміщенні Київського районного суду міста Одеси для вирішення заяви відповідача ОСОБА_3 про компенсацію судових витрат в частині витрат понесених на правничу допомогу на 27 липня 2022 року о 10 годині 30 хвилин.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25 липня 2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.