_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/979/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л..В.,

за участю секретаря судового засідання Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Ген. Петрова, 1), про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що вона не може користуватися своєю власністю, оскільки на її майно накладено арешт.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2021 року провадження у вказаній справі відкрито. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав.

Представник третьої особи Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав пояснення відповідно до яких повідомив, що перевіркою відомостей АСВП в тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі провадження за якими боржником є ОСОБА_2 - відсутні відомості про виконавче провадження де боржником є ОСОБА_2 . Перевіркою відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлено обтяження, що належить ОСОБА_2 , під реєстраційним номером 39882624 від 29.04.2009, підстава накладення: виконавчий лист, серія та номер 2-181/07, виданий 16.05.2007, видавник: Київський районний суд м. Одеси, ОСОБА_3 . Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.У зв`язку з тим що матеріали виконавчих проваджень за 2009 рік знищені у встановлено законодавством порядку надати будь яку іншу інформацію являється не можливим.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55969587 від 28.12.2020 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу,?Фроловою Р.В., право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_1 .

Підставою реєстрації права власності на вищезазначене майно за позивачем став договір купівлі-продажу від 28.12.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Фроловою Р.В., за реєстровим № 1618.

Однак з інформаційної довідки з Державного реєстру обтяжень від 08.10.2021 року позивачеві стало відомо, що на дане нерухоме майно накладено арешт, а саме: за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55891520 від 23.12.2020 14:37:10, приватний нотаріус Бутенко Наталія Павлівна, Одеський міський нотаріальний округ на підставі виконавчого листа 2-181/07, виданого 16.05.2007 р. Київським районним судом м. Одеси, арешт нерухомого майна ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1,2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст.16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.80 ЦПК України, обставини встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує її права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтею 321 ЦК України.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача та третьої особи про те, що позивач не може звертатися з позовом до суду, оскільки для неї встановлений інший порядок вирішення даного питання, шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII ЦПК України.

Так, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу,порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня,коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст.263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи оцінку залученню позивачем органу виконавчої служби в якості відповідача, суд звертає увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)).

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Однак, судом встановлено, що позивачем пред`явлено позов про зняття арешту до ОСОБА_2 , який є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідачем повинна бути особа, в інтересах якої накладено арешт.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов пред`явлено до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові.

Окрім того, у постановах від 19 жовтня 2016 року № 6-1873 цс 16 та від 9 серпня 2017 року № 6-2690 цс 16 Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів касаційної, апеляційної та першої інстанції й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що сторона правочину, відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму близькому родичу, була обізнана про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Також у постанові від 1 лютого 2017 року № 6-2360 цс 16 Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів касаційної, апеляційної та першої інстанції й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що спірні правочини були укладені щодо майна на яке було накладено обтяження ухвалою суду, про яку сторонам договорів дарування було відомо. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може бути підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що сторона такого правочину має право розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону на відчуження майна їй було відомо.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт на майно був накладений до того, як сторонами укладено договір купівлі-продажу майна, а тому позивачка була обізнана, що на вказане майно вже накладено арешт.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: Законом України «Про іпотеку», ст. ст. 15,16, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 77,78, 81,82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Ген. Петрова, 1), про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.07.2022 року.

Суддя Салтан Л. В.