Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.07.2022 Справа №607/24193/21

провадження №2/607/1390/2022

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Крупи О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Костової Н.З.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Бочан І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона на підставі договору дарування від 26.06.1995, є власницею 22/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що включає: веранду І-І з підвалом, житлове приміщення І-2 площею 17.7 кв.м, житлове приміщення І-3 площею 27,6 кв.м, житлове приміщення І-5 площею 11,7 кв.м, житлове приміщення І-6 площею 11,5 кв.м, коридор І-7 площею 16,3 кв.м, східці на горище І-8, кухня з підвалом І-9 площею 9,0 кв.м, мансардне приміщення 2-1 площею 8,9 кв.м., мансардне приміщення 2-2 площею 9,7 кв.м., мансардне приміщення 2-3 площею 10,8 кв.м., гараж «Б», літня кухня «В», Ѕ частина хліва «Б» площею 7,5 кв.м, вбиральня «Д», криниця, огорожа, обмотка і замощення. Решта 3/25 частини вказаного житлового будинку, а саме житлове приміщення І-4 площею 18.6 кв.м та Ѕ хліва площею 7,5 кв.м, належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі ухвали Тернопільського районного суду від 07.06.1995, якою затверджено мирову угоду, згідно якої сторони спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , погодили ідеальні та реальні частки житлового будинку, що їм належать, встановивши порядок користування відособленими приміщеннями будинку відповідно до частки кожного. При цьому, мировою угодою не було передбачено припинення права спільної власності, а тому вищевказаний житловий будинок до сьогоднішнього дня має один адресний номер, окремими входами не облаштований, як це передбачено мировою угодою, відокремлюють частки будинку лише міжкімнатні двері, а будинок залишається цілісним об`єктом нерухомого майна.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 , місце проживання якого зареєстровано в цьому будинку, фактично у ньому не проживає більше 26 років, а саме з 1995 року, що підтверджується актами та довідками комісії сільської ради та свідченнями сусідів. Водночас, стан кімнати яка визначена за відповідачем, є вкрай незадовільним. Зокрема, в кімнаті звалище непотрібних речей та сміття, побите вікно, відсутнє опалення, електрика, водогін, температура в кімнаті дорівнює температурі навколишнього середовища, що у зв`язку із тонкими міжкімнатними перестінками, зумовлює появу конденсату, плісняви, відшарування штукатурки та руйнування в належних їй приміщеннях. В частині господарського приміщення, яке було вкрай захламлене, з`явилась велика кількість щурів. Все це створює для позивача суттєві незручності.

Позивач зауважує, що враховуючи, такі обставини, а також те що частка ОСОБА_2 (3/25 частини) є незначною і останній вже багато років у ньому не проживає, вона неодноразово пропонувала ОСОБА_2 у нього викупити 3/25 частини будинку, однак згоди досягнуто так і не було. Разом з тим, ОСОБА_2 є власником житлового будинку в с. Цеценівка Шумського району Тернопільської області, який він отримав в спадок від своїх батьків.

Таким чином, враховуючи, що частка відповідача у праві власності на будинок є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права на частку не завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки останній уже багато років не користується цим майном та має інше житло, позивач просить: припинити право власності ОСОБА_2 на 3/25 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що включає житлове приміщення І-4 площею 18.6 кв. м. і Ѕ хліва площею 7,5 кв. м., та виплатити ОСОБА_2 вартість цієї частки в сумі 79000 грн. 00 коп., які внесені на депозитний рахунок суду; визнати за нею право власності на 3/25 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що включає житлове приміщення І-4 площею 18.6 кв. м. і Ѕ хліва площею 7,5 кв. м., яка належала ОСОБА_2

04.01.2022 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального провадження.

Протокольною ухвалою суду від 17.03.2022 закрито підготовче провадження у даній справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2022 матеріали вказаної цивільної справи розподілено до розгляду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Кунець Н.Р.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.04.2022 справу прийнято до провадження та призначено її до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Костова Н.З. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив з приводу позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Додатково пояснив, що колись проживав у спірному будинковолодінні та користувався належною йому кімнатою, проте у зв`язку із тим, що позивач відрізала йому газ, йому прийшлось перейти жити в орендоване житло. Окрім цього, у нього хворіла сестра за якою він доглядав, а відтак він не мав фінансової можливості зробити ремонт у належних йому приміщеннях спірного будинковолодіння та обладнати окремий вхід. Разом з тим, вказав, що у нього немає іншого житла, а відтак він планує у подальшому зробити ремонт у належних йому приміщеннях та проживати там.

Представник відповідача адвокат Бочан І.П. в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення позовних вимог та зазначив, що частки у спірному будинковолодінні виділенні в натурі, що підтверджується відповідною ухвалою суду. Крім того, у власності відповідача відсутнє будь яке інше нерухоме майно та у подальшому він планує здійснити добудову до належних йому приміщень та проживати там.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Як вбачається з договору дарування посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А. 23.06.1995 та зареєстрованого в реєстрі за №4-1413, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар належні ОСОБА_3 , 22/25 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться АДРЕСА_1 , жилою площею 87.1 кв.м., який зазначений в плані під літ. «А» і слідуючими надвірними будівлями: гараж під літ. «Б», цегляний хлів літня кухня з прибудовою під літ. «В», цегляна вбиральня під літ. «Г» та огорожа із металевої сітки «І».

Відповідно до договору дарування посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А. 26.06.1995 та зареєстрованого в реєстрі за №4-1427, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар належні ОСОБА_4 22/25 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться АДРЕСА_1 , жилою площею 87.1 кв.м., зазначений в плані під літ. «А» і слідуючими надвірними будівлями: гараж під літ. «Б», цегляний хлів літня кухня з прибудовою під літ. «В», цегляна вбиральня під літ. «Г» та огорожа із металевої сітки «І».

Згідно реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації 17.08.1995, 22/25 частини житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі договору дарування посвідченого Першою Тернопільського державною нотаріальною конторою 26.06.1995 за реєстром №4-1427 та записано в реєстрову книгу за № 358.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 01.10.1998 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що складно актовий запис №1196, у зв`язку із чим ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 17.11.200 відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Тернопільської міської Ради народних депутатів, 06.09.2000 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_8 змінено на « ОСОБА_9 ».

Згідно акту обстеження домоволодіння по АДРЕСА_2 від 28.07.2008, затвердженого Білецьким сільським головою Мотикою Н.Я., комісія в складі: Мотики Н.Я. - Біленького сільського голови, Жук Г.Г.- секретаря виконкому, Ясіновської Г.В. - інспектора ВОС Білецької сільської ради, 28.07.2008 о 11.00 год. провели обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 власники ОСОБА_10 та ОСОБА_2 з метою встановлення факту проживання ОСОБА_2 , за яким рахується житлове приміщення площею 18,6 кв. м. та Ѕ хліва площею 7,5 кв.м., окремого входу немає до належної йому частини будинковолодіння. На час обстеження ОСОБА_2 не було.

Як вбачається з акту №181 від 14.12.2015, затвердженого Білецьким сільським головою Мотикою Н.Я., комісія в складі: Кузик Р.С. - секретаря сільської ради, Жук Г.Г.- секретаря виконкому сільської ради, розглянули заяви жителів с. Біла Тернопільського району Тернопільської області: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Комісія на підставі заяв сусідів встановила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 більше 15 років. Окремого входу до належної йому частини (3/25 частини) житлового будинку по АДРЕСА_1 немає. Вказане також підтверджується довідкою № 2349 від 14.12.2015 виданою Білецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до заяв ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 14.12.2015, останній засвідчили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 більше 15 років. Окремого входу до належної йому частини (3/25 частини) житлового будинку по АДРЕСА_1 немає.

Згідно довідки № 2029 від 24.10.2018 виданої Білецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 .

Як слідує із заяв ОСОБА_14 від 20.10.2018 та ОСОБА_15 і ОСОБА_12 від 19.10.2018, останні засвідчили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає по АДРЕСА_1 вже більше 20 років, належна йому кімната в будинку з побитими вікнами, які затягнуті плівкою.

Згідно акту №28 від 18.10.2021 затвердженого Білецьким сільським головою Малик Д.В., комісія в складі: Когута В.В. секретаря сільської ради, Марчук І.С. головного спеціаліста відділу загальної та організаційної робота Білецької сільської ради, розглянули заяви жителів с. Біла та депутата по округу № 1 та встановила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований але не проживає по АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяв ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 від 13.10.2021, останні засвідчили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає по АДРЕСА_1 вже більше 25 років, належна йому кімната в будинку з побитими вікнами, які затягнуті плівкою.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.071997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позивач просить припинити право власності ОСОБА_2 на 3/25 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що включає житлове приміщення І-4 площею 18.6 кв. м. і Ѕ хліва площею 7,5 кв. м. та визнати за нею право власності на вказану частку житлового будинку, оскільки вважає що частка відповідача у праві власності на вказаний будинок є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права на частку не завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки останній уже багато років не користується цим майном та має інше житло.

Крім того, позивач внесла на депозитний рахунок суду загальну суму 79 000 грн., вартості 3/25 частки будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 відповідно до наданого позивачем висновку про вартість майна, що підтверджується копією квитанції № 0.0.3.1 від 24.12.2021.

В силу положень ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як передбачено ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Таким чином, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30.05.2018, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України.

Із наведених норм права вбачається, що законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 в справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

В ухвалі ВССУ № 6-12402ск15 від 27.01.2016 суд зазначив, що відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому, у зв`язку з таким припинення права власності.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) також зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини 1 статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

При цьому, суд зауважує, що сторони наділені рівними процесуальними правами, а судочинство здійснюється за принципом диспозитивності.

Як встановлено із наданих суду доказів, позивач є власником 22/25 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому відповідачу належить 3/25 частини вказаного житлового будинку.

Ухвалою Тернопільського районного суду від 07.06.1995, затверджено мирову угоду ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якої у власність ОСОБА_2 переходить 3/25 ідеальних частин будинковолодіння в АДРЕСА_1 і реально: житлове приміщення І-4, площею 18.6 кв. м., Ѕ хліва під літерою «Г» площею 7.5 кв.м. У власність ОСОБА_3 переходить 22/25 ідеальних частин будинковолодіння в АДРЕСА_1 і реально: веранда І-І з підвалом, житлове приміщення І-2 площею 17.7 кв.м. житлове приміщення І-3 площею 27.6 кв.м., житлове приміщення І-5, площею 11.7 кв.м., житлове приміщення І-6, площею 11.5 кв.м., коридор І-7 площею 16.3 кв.м, східці на горище І-8, кухня з підвалом 1-9 площею 9.0 кв.м., мансардне приміщення 2-1 .площею 8.9 кв.м, мансардне приміщення 2-2, площею 9.7 кв.м., мансардне приміщення 2-3, площею 10.8 кв.м., гараж «Б», літня кухня «В», Ѕ частину хліва «Б» площею 7.5 кв.м., вбиральня «Д», криниця, огорожа, обмостка і замощення.

Відтак ухвалою Тернопільського районного суду від 07.06.1995, визначено ідеальні та реальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у житловому будинку з відповідною частиною надвірних будівель, за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено порядок користування ними. Крім того, за змістом ухвали ОСОБА_2 зобов`язався до 07.07.1995 влаштувати дверний вхідний пройом з двору в приміщення І-4, а також в свою частину хліва, а ОСОБА_3 зобов`язався до 07.07.1995 закрити дверний пройом з приміщення І-7 в приміщення І-4, а також влаштувати перестінку в хліві «Г».

Вказані обставини свідчать про те, що будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 не є неподільним, більше того, частки будинку судовим рішенням виділено в натурі. Жодних доказів неможливості спільного володіння та користування зазначеним будинком позивачем не додано до позовної заяви та не подано суду в судовому засіданні.

Водночас відповідач в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти припинення права власності на його частку в спільному будиноковолодінні та отриманні грошової компенсації у розмірі запропонованому позивачем, так як бажає володіти та користуватись належною йому частиною спірного домоволодіння.

Позивачем не надано суду доказів того, що припинення права власності на належну частину домоволодіння відповідача не завдасть істотної шкоди його інтересам оскільки будь- яких доказів наявності у власності відповідача іншого житлового приміщення матеріали справи не містять.

Виходячи з вищенаведених правових позицій Верховного Суду України наведені в його постановах вбачається, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Враховуючи, наведене, суд приходить до висновку, що припинення права відповідача на 3/25 частки спірного будинковолодіння, може завдати істотної шкоди його інтересам, та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших і ця обставина є визначальною.

Відтак судом не встановлено жодної обставини передбаченої ч. 1 ст. 365 ЦК України, для припинення права відповідача на 3/25 частки у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 , за рішенням суду, що відповідно і виключає підстави для задоволення позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на 3/25 частки в спірному будинковолодінні, яка належить відповідачу.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову позивачу слід повернути внесенні нею на депозитний рахунок кошти в сумі 79000,00 грн, згідно з квитанцією №0.0..1 від 24.12.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 364, 365 ЦК України, ст. ст. ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 79000 (сімдесят дев`ять тисяч) гривень 00 коп. сплачених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області згідно з квитанцією №0.0..1 від 24 грудня 2021 року.

Судові витрати у виді сплаченого судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп. покласти на ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2022 року.

Відомості про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса місця проживання АДРЕСА_5 .

Головуючий суддяН. Р. Кунець