Провадження № 22-ц/801/1054/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 рокуСправа № 127/35104/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Кобенди Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Сичука М. М. від 13 квітня 2022 року,

встановив:

22грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким просив:

-зобов`язати Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія» (далі КП «Вінницька транспортна компанія») поновити його на роботі електрозварювальником ручного зварювання п`ятого розряду в тролейбусному депо;

-стягнути з КП «Вінницька транспортна компанія» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 11 грудня 2021 року по день поновлення на роботі.

На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 02 лютого 2016 року працював електрозварювальником ручного зварювання 5 розряду в тролейбусному депо КП «Вінницька транспортна компанія». Наказом генерального директора КП «Вінницька транспортна компанія» від 10 грудня 2021 року № 146 був звільнений з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин.

Зазначав, що 02 грудня 2021 року на роботу не вийшов, тому що до нього не був доведений графік роботи на грудень 2021 року. Перед звільненням пояснення від нього не відбирались, не була врахована його попередня робота.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року у позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що графіком виходу на роботу робочими ТО-1 дільниці за листопад місяць 2021 року спростовується твердження позивача про зміну режиму роботи з 03 грудня 2021 року; відмова ОСОБА_1 надати пояснення щодо причин прогулу підтверджена актом від 06 грудня 2021 року; звільнення відбулось за погодженням з профспілковим комітетом КП «Вінницька транспортна компанія», тобто на підставах і в порядку, встановлених законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказуючи на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Крім того зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зміна в листопаді 2021 року графіку його роботи є істотною зміною умов праці, яка відбулась без його попередження у встановленому законом порядку та, відповідно, згоди.

КП «Вінницька транспортна компанія» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 02 лютого 2016 року ОСОБА_2 працював електрозварювальником ручного зварювання 5 розряду в тролейбусному депо КП «Вінницька транспортна компанія».

02 грудня 2021 року ОСОБА_1 не вийшов на роботу, а 03 грудня2021 року спізнився на 2 години.

Начальник цеху технічного огляду тролейбусного депо КП «Вінницька транспортна компанія» ОСОБА_3 подав на ім`я генерального директора КП «Вінницька транспортна компанія» доповідну записку про це.

06 грудня 2021 року начальник ЦТО Папуга В. А. в присутності в. о. начальника тролейбусного депо Коварж О., табельниці ОСОБА_4 , член цехового комітету ОСОБА_5 склали акт про відмову від надання пояснень ОСОБА_1

08 грудня 2021 року генеральний директор КП «Вінницька транспортна компанія» Луценко М. направив голові профкому підприємства Лампіцькій І. подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за скоєні прогули без поважних причин, неналежне виконання своїх обов`язків, антисоціальну поведінку на роботі.

Згідно з випискою з протоколу № 9 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету КП «Вінницька транспортна компанія» від 10 грудня 2021 року профспілковим комітетом було розглянуто подання адміністрації про звільнення електрозварника тролейбусного депо ОСОБА_1 за скоєні прогули без поважних причин, за неналежне виконання своїх обов`язків, антисоціальну поведінку на роботі, за результатними якого профспілковим комітетом надано згоду на звільнення ОСОБА_1 .

Наказом генерального директора КП «Вінницька транспортна компанія» від 10 грудня 2021 року № 146 ОСОБА_1 був звільнений з роботи електрозварювальника ручного зварювання 5 розряду в тролейбусному депо у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Згідно зі статтею статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і дисципліни.

Відповідно до частина першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина перша статті 149 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Як роз`яснено у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, оскільки позивач без поважних на те причин не вийшов на роботу 02 грудня 2021 року, відповідачем при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення враховано положення статті 149 КЗпП України та дотримано порядок застосування дисциплінарного стягнення, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про законність звільнення ОСОБА_1 був звільнений з роботи електрозварювальника ручного зварювання 5 розряду в тролейбусному депо КП «Вінницька транспортна компанія».

При цьому суд, першої інстанції проаналізувавши наявні у справі докази правильно відхилив доводи позивача про те, що на роботу 02 грудня 2022 року він не вийшов через зміну у графіку роботи. Такі його доводи спростовуються табелем обліку робочого часу та зведеним графіком роботи ОСОБА_1 за листопад 2021 року, з яких видно що починаючи з 10 листопада 2021 року графік його роботи був незмінним і складав п`ять робочих днів по вісім годин і два вихідних дні.

Тобто, не доведення до ОСОБА_1 нового графіку роботи могло бути поважною причиною прогулу лише у тому випадку, коли б він не вийшов на роботу у наступний після зміни попереднього графіку день. Натомість тривала (три тижні поспіль) його робота за новим п`ятиденним графіком очевидно свідчить про те, що він знав про новий графік роботи і з ним погоджувався.

Пояснення позивача в суді апеляційної інстанції про те, що новий графік пов`язаний із хворобою іншого працівника апеляційний суд до уваги не бере, тому що в суді першої інстанції ОСОБА_1 на цю обставину не посилався, доказів на її підтвердження не подавав. При цьому він визнав, що з новим графіком роботи був ознайомлений, але відмовився його підписувати, тому що вважав такі зміни в організації праці незаконними. Відмова ОСОБА_1 від підпису у графіку роботи підтверджена актом від 26 листопада 2021 року, складеним табельницею ОСОБА_4 , майстром ОСОБА_6 , майстром ОСОБА_7 (такі ж акти складались у серпні, вересні та жовтні 2021 року, коли графік роботи позивача був незмінним, що спростовує його пояснення про те, що графік за грудень 2021 року він не підписав, тому що вважав переведення його на п`ятиденний графік істотною зміною умов праці, запровадженою власником без дотримання встановленого законом порядку).

Апеляційний суд звертає також увагу, що недотримання установленого частиною третьою статті 32 КЗпП України порядку повідомлення працівника про зміну істотних умов праці так само може бути підставою для визнання поважною причиною прогулу лише, якщо такий відбувся відразу після їх запровадження. Натомість, якщо працівник погодився виконувати роботу за новим графіком роботи і протягом тривалого часу його дотримувався, то сама лише відсутність повідомлення працівника про його зміну не може вважатись поважною причиною прогулу, оскільки у такому випадку згода працівника на роботу за новим графіком є очевидною для власника або уповноваженого ним органу, який має обґрунтовані підстави вважати, що працівник, який тривалий час дотримується нового графіку роботи, дотримуватиметься його і далі. Натомість свавільний невихід на роботу у будь-який час на власний розсуд працівника є несумісним із встановленими статтею 139 КЗпП України обовязками працівників.

Крім того, за змістом частини третьої статті 32 КЗпП України під зміною істотних умов праці необхідно розуміти такі, які викликані змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо), зокрема зміну режиму роботи.

Відповідно до частини другої статті 13 КЗпП України режим роботи, тривалість робочого часу і відпочинку установлюються у змісті колективного договору.

Згідно з статтею 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, зокрема режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку.

Отже, режим роботи, тривалість робочого часу і часу відпочинку встановлюються роботодавцем самостійно у правилах внутрішнього трудового розпорядку або у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, встановлених чинним законодавством, Генеральною та Галузевою угодами.

Натомість, при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності (стаття 58 КЗпП України).

Отже, переведення працівника з однієї змін в іншу, без зміни в організації виробництва і праці та внесення ув`язку з цим зміни у колективний договір чи правила внутрішнього трудового розпорядку щодо режиму роботи підприємства, установи, організації, тривалості робочого часу і відпочинку, не може вважатись зміною істотних умов праці.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність обґрунтування підстав звільнення у наказі генерального директора КП «Вінницька транспортна компанія» від 10 грудня 2021 року № 146, то апеляційний суд звертає увагу, що пункт четвертий частини першої статті 40 КЗпП України визначає прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин достатньою підставою звільнення.

Тобто, саме лише установлення факту прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин дає підстави власнику або уповноваженому ним органу достроково розірвати трудовий договір з працівником незалежно від інших обставин, які повинні враховуватись при розірванні трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України (внаслідок систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення).

Отже, сам факт не виходу ОСОБА_1 на роботу 02 грудня 2022 року прогул без поважних причин і є підставою для видачі наказу генерального директора КП «Вінницька транспортна компанія» про його звільнення.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на доводи апеляційної скарги про те, що у наказі не конкретизовано за який саме прогул звільнено позивача, що очевидно свідчить про те, що ОСОБА_1 визнає, що допускав прогули неодноразово (це ж підтверджується і даними табелю обліку робочого часу, відповідними доповідними записками безпосереднього керівника ОСОБА_1 ), на що керівництво КП «Вінницька транспортна компанія» вживало інших заходів, спрямованих на стимулювання ОСОБА_1 до дотримання трудової дисципліни задля збереження трудових відносин з ним, що є безумовним свідченням добросовісного і турботливого ставлення КП «Вінницька транспортна компанія» до працівника і навпаки недобросовісного, несумлінного, зневажливого ставлення ОСОБА_1 як до виконання своїх безпосередніх трудових обов`язків, так і до КП «Вінницька транспортна компанія» та його трудового колективу в цілому.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними, не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а зводяться виключно до переоцінки доказів належно досліджених та оцінених судом першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 05 липня 2022 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало