Провадження № 2/205/297/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, після розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 17 листопада 2001 року по 05 лютого 2021 року вона разом із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року. За час подружнього життя ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05 вересня 2003 року став власником нерухомого майна будинку АДРЕСА_1 , який розташований на житловому масиві Таромське у місті Дніпрі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та відповідача народився син ОСОБА_3 . Також зазначає, що відповідач мав проблеми із зловживанням алкогольних напоїв, і вона вимушена була неодноразово звертатись до спеціалістів за допомогою з цього приводу. Всі фінансові питання пов`язані з лікуванням відповідача вирішувались саме нею. Вона тривалий час самостійно займалась забезпеченням та утриманням сім`ї, вихованням дитини та вирішувала питання стосовно надання медичної допомоги відповідачу через хронічний алкоголізм, що на її думку є беззаперечним та допустимим доказом її безпосередньої участі в утриманні та догляді за нерухомим майном, яке на підстав договору дарування фактично належало ОСОБА_2 . Зазначає, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво нежитлової і житлової прибудов до будинку, гаражу, двох сараїв, входу в погріб, веранди, альтанки та переобладнання будинку в вищезазначеному домоволодінні, але вирішенням зазначеного питання фактично займалася саме вона. Питання газифікації домоволодіння також було вирішено внаслідок її трудових та фінансових витрат. Вважає, що викладені вище обставини є достатніми підставами стверджувати, що вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також позивач зазначила, що майно, яке є предметом спору добровільно поділити не вдалося, що і зумовило її звернутися до суду. У в`язку із чим, вона просила ввизнати будинок об`єктом права спільної сумісної власності, здійснивши поділ об`єкту права спільної сумісної власності, визнавши за нею право власності на 2/3 частини будинку та визнати за відповідачем право власності на 1/3 частини будинку, а також стягнути з відповідача судові витрати у виді судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відповідно до вимог ч. 3 ст. 274 ЦПК України з врахуванням ціни позову, оцінену позивачем у розмірі 10 162 грн., обсягу доказів, кількістю сторін.

Представником позивача було надано суду заяву про розгляд справи без їх участі, просив суд прийняти судове рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, ст. 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою», також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представив, жодних заяв чи клопотань з приводу відкладення розгляду справи не надав, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення.

23 червня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вирішено питання про заочний розгляд справи.

За таких обставин, суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що судом було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2001 року, але з жовтня 2019 року шлюбні стосунки не підтримували, жили окремо (а. с. 22).

Також судом встановлено, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, про що було зроблено відповідний запис № 820 (а. с. 25).

Як вбачається з долученого до матеріалів справи судового наказу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року з ОСОБА_2 стягувалися аліменти на користі ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 05 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 35).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хрипун В.О. від 15 лютого 2021 року за № 9085/15, заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 станом на 01 лютого 2020 року становить 3 832 грн. (а. с. 36).

Матеріали справи містять інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 289839886 від 13.12.2021 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 було набуто право власності на майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, ВАО №184997 від 05 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О., із внесенням відповідного запису про державну реєстрацію 16 жовтня 2003 року (а с. 23).

Також матеріали справи містять розпорядження Голови комітету міської ради по управлінню майном колишнього селища міського типу Таромське Дніпровської міської ради №388-р від 24 грудня 2007 року, яким було надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво нежитлової і житлової прибудов до будинку, гаражу, двох сараїв, входу в погріб, веранди, альтанки та переобладнання будинку в домоволодінні по АДРЕСА_2 (а. с. 32).

Відповідно до положень ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Обравши способом захисту визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ між подружжям, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести свої позовні вимоги.

Спірні правовідносини регулюються положеннями глави 7 та глави 8 Сімейного Кодексу України про право особистої приватної власності дружини та чоловіка та спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , став власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, ВАО №184997 р. 6333 від 05 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О.

Таким чином, суд дійшов висновку, що хоча спірний будинок і був набутий у власність в період шлюбу сторін, але набуття такого права власності відбулось на підставі договору дарування, тому вказаний об`єкт є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , при відсутності доказів зворотнього.

Крім того, суд зазначає, що матеріали справи також не містять жодних доказів того, що договір дарування від 05 вересня 2003 року, на підставі якого ОСОБА_2 став власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався, спірний будинок в силу ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

З урахуванням положень ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України про допустимість, достатність та достовірність доказів суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Встановивши, що спірний будинок належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався, суд не вбачає правових підстав для визнання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя.

Поряд з цим, слід зазначити, що позовні вимоги щодо поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за сторонами на домоволодіння АДРЕСА_2 , є похідними вимогами від вимоги про визнання вказаного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у задоволенні якої суд відмовляє, тому за вказаних обставин відсутні підстави для їх задоволення.

Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно із вимог статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, після розірвання шлюбу - відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Суддя: Т.П. Терещенко