Справа № 308/2486/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву керівника обласної прокуратури про вжиття заходів щодо забезпечення позову у справі за заявою Ужгородської окружної прокуратури про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.2017 за нововиявленими обставинами у справі №308/2486/17

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду надійшла заява керівника Закарпатської обласної прокуратури про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.2017 за нововиявленими обставинами у справі №308/2486/17.

Ухвалою від 25.07.2022 суддя прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

До суду надійшла заяву керівника обласної прокуратури про вжиття заходів щодо забезпечення позову, у якій заявник просить суд:

-накласти арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами: :24:001:0470 та :24:001:0471.

-заборонити відповідачам та іншим особам здійснювати дії спрямовані на відчуження земельних ділянок за кадастровими номерами: :24:001:0470 та :24:001:0471, надання їх в оренду або інше користування третім особам.

Заява обґрунтована тим, що обставини справи свідчать про наявність спору між учасниками процесу та реальність загрози виникнення суттєвої шкоди інтересам сторони яку представляє позивач, здійснюючи конституційну функцію, яка полягає у тому, що подальша реалізація у будь-який спосіб земельної ділянки може призвести до того, що втрачається сенс подальшого розгляду заявлених позовних вимог, а також може зробити неможливим відновлення порушених інтересів держави та виконання ймовірного рішення суду по заявленим позовним вимогам, у зв`язку із чим необхідним є запровадження заборони щодо вчинення дій, спрямованих на реалізацію предмету спору шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення заяви про забезпечення позову, проаналізувавши долучені докази, суд встановив наступне.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням 22 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 29.05.2014 за №1325 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» гр. ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1508 вказаній особі затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано їй у власність (земельна ділянка за кадастровим номером :24:001:0461).

У подальшому згідно з технічною документацією здійснено поділ земельної ділянки за кадастровим номером :24:001:0461 на земельну ділянку кадастровий №:24:001:0470 площею 0,06 га і земельну ділянку кадастровий №:24:001:0471 площею 0,03 га.

Ужгородська місцева прокуратура, вважаючи, що відведення земельної ділянки на користь ОСОБА_1 відбулося всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, звернулася з позовом про скасування рішень органу місцевого самоврядування та витребування спірних земельних ділянок.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2017 по справі №308/2486/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відповідно до інформаційної довідки №305109329, сформованої від 15.07.2022, власником земельної ділянки за кадастровим №:24:001:0471 на момент розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову є ОСОБА_2 .

У свою чергу, згідно з інформаційною довідкою №30510931, сформованої від 15.07.2022, власником земельної ділянки за кадастровим №:24:001:0470 на момент розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову є ОСОБА_3 .

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суддя виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.150 ЦПК України заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, чи на інші активи відповідача, які відповідають вартості оспорюваних активів, розглядається судом не пізніше трьох днів з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін. Суд може прийняти рішення про розгляд такої заяви без повідомлення відповідача, у разі якщо позивач у заяві наведе у достатньому обсязі дані про те, що внаслідок такого повідомлення ефективність заходу забезпечення позову може бути поставлена під загрозу.

Отже, суд вважає за можливе здійснити розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення за відсутності учасників процесу.

За змістом частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 149 ЦПК України).

Зазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачів (заявників).

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

У зв`язку з цим необхідно, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані у вказаній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 3) забороною вчиняти певні дії; 4) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 5) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 6) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 7) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини 1 статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони

Таким чином, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявників щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суддя з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Екстраполюючи викладене на фактичні обставини, суд доходить до переконання, що заява керівника обласної прокуратури про вжиття заходів щодо забезпечення позову є обґрунтованою, виходячи з наступних міркувань.

Так, предметом спору є земельні ділянки за кадастровими номерами :24:001:0471 та №:24:001:0470. При цьому підставою позову є протиправність процедури відведення земельних ділянок, оскільки як вказує представника органів прокуратури, вибуття зазначених земельних ділянок відбулося всупереч імперативно регламентованій процедурі.

При цьому суд з`ясував, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у справі за №308/6447/22 від 07.06.2022 (набрала законної сили 15.06.2022) звільнено від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч,1 ст. 366 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, а провадження у справі закрито у відповідності до вимог ст. 284 КПК України.

Згідно з пред`явленим 17.10.2014 обвинуваченням ОСОБА_4 вніс недостовірні відомості до графи №2 висновку від 17.10.2014 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , в якій зазначив, що відведення земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не суперечить містобудівній документації.

Між тим, Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області, приймаючи рішення від 18.09.2017 про відмову у задоволені позовної заяви прокурора, констатував недоведеність порушень в частині невідповідності цільового призначення земельної ділянки вимогам містобудівної документації, посилаючись на отримане погодження проекту із землеустрою управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради, що як встановлено наразі ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у справі за №308/6447/22 від 07.06.2022 виявилось підробленим (фальшивим) за його змістом.

За таких обставин вибуття спірних земельних ділянок з володіння територіальної громади певною мірою зумовлене кримінальнопротиправною поведінкою третіх осіб, що створює обґрунтований сумнів у правомірності процедури відведення земельних ділянок та можливості їх подальшого відчуження.

Поряд із цим, суд поділяє зауваження заявника про те, що спірні земельні ділянки вже були предметом купівлі-продажу та переходу права власності від первісного власника ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційними довідками №30510931 та №305109329 від 15.07.2022.

Крім того, суд вважає істотними доводи заявника з приводу того, що подальша реалізація у будь-який спосіб земельних ділянок може призвести до того, що втрачається сенс подальшого розгляду заявлених позовних вимог, а також може зробити неможливим відновлення порушених інтересів держави та виконання ймовірного рішення суду по заявлених позовних вимогах.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заяву про вжиття заходів забезпечення позову слід задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Тобто здійснення зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду.

За приписами ч.3 ст.154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Утім, у вимірі ситуації, що розглядається судом, підстави для застосування зустрічного забезпечення в імперативному порядку відсутні. Отже, суд погоджується із аргументами заявника про те, що накладення арешту лише унеможливить продати земельну ділянку без будь-яких обмежень щодо її використання, що свідчить про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 149-153, 248-250 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

заяву керівника обласної прокуратури про вжиття заходів щодо забезпечення позову у справі за заявою Ужгородської окружної прокуратури про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.2017 за нововиявленими обставинами у справі №308/2486/17 задовольнити повністю.

Накласти арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами: :24:001:0470 та :24:001:0471 із забороною ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та іншим особам здійснювати дії спрямовані на відчуження земельних ділянок за кадастровими номерами: :24:001:0470 та :24:001:0471, надання їх в оренду або інше користування третім особам.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя В.Й. Данко