справа № 757/6092/19-ц
головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
провадження № 22-ц/824/3552/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Єрьомичевої Аліни В`ячеславівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Українська залізниця» (правонаступник ПАТ «Українська залізниця», надалі - відповідач) про стягнення не виплаченої заборгованості із заробітної плати у розмірі 25 168 грн 34 коп., суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 105 962 грн 70 коп., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 3 899 грн 85 коп. та моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконність дій відповідача через порушення ним вимог трудового законодавства, зокрема статей 116-117 КЗпП України у зв`язку з невиплату відповідних сум при звільненні працівника.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати у сумі 20 420 грн 21 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05 травня 2017 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 105 962 грн 70 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 899 грн 85 коп. та моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» у дохід Держави судовий збір у розмірі 1302 грн 82 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17, стосовно того, що відомості по виплаті заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією, та відхилив доводи відповідача про відсутність первинної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати.

Суд першої інстанції також відхилив посилання відповідача на відсутність вини у затримці виплати заробітної плати та інших платежів через наявність форс-мажорних обставин у вигляді тимчасової окупації території та захоплення адміністративних будівель Донецької залізниці, що підтверджувалось висновком Торгово-промислової палати України, дійшовши висновків про те, що вказані посилання спростовуються зібраними у справі доказами, а поданий висновок не можна взяти до уваги як доказ, оскільки він не є сертифікатом у розумінні у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог і розрахунків щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей.

З урахуванням приписів статті 237-1 КЗпП України та доводи, наведені позивачем у позовній заяві, Печерський районний суд міста Києва дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог про стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька Залізниця» -адвокат Єрьомичева А.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року у частині стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 20 420 грн 21 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05 травня 2017 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 105 962 грн 70 коп., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 899 грн 85 коп. та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; безпідставністю та необґрунтованістю мотивів суду першої інстанції при відхиленні заперечень та доказів, наданих відповідачем, зокрема в частині знаходження місця роботи позивачки на не підконтрольній Україні території, відсутність первинних документів для нарахування заробітної плати та інших обов`язкових платежів позивачці, неналежність поданих позивачем доказів, відсутності вини з боку відповідача через існування форс-мажорних обставин і, відповідно, наявності правових підстав для звільнення від відповідальності відповідача за затримку у виплаті нарахованих сум.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача зазначає про безпідставність та необґрунтованість її доводів, вважає рішення прийнято за повного з`ясування обставин справи, та прийнято з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

На підставі частини 13 статті 7 та статті 369 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи без призначення судового засідання та повідомлення осіб, які брали участь у справі.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону «Про оплату праці»).

Згідно із частиною 5 статті 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі статтею 241-1 КЗпП України.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Публічне акціонерне товариство «Укрзалізниця» свою господарську діяльність розпочало 01 грудня 2015 року та є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підвідомчих підприємств і закладів, що мали статус окремих юридичних осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що з 13 серпня 2001 року по травень 2017 року позивач працювала на державному підприємстві «Донецька залізниця».

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року №4442-IV, Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року №303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменувати його в акціонерне товариство «Українська залізниця». В подальшому, внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На виконання рішення засідання Правління публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 31 травня 2016 року і від 03 червня 2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів товариства з повідомленням Державної фіскальної служби про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника, переведеного з державного підприємства «Донецька залізниця».

Згідно з наказом №43/ос від 09 березня 2016 року переведена на посаду провідного інженера виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 серпня 2016 року № 1/ос з ОСОБА_1 продовжено трудові відносини на посаді провідного інженера з окладом у розмірі 5 065 грн виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 26 т. 1).

Згідно з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 154 від 20 березня 2017 року та наказом № 21/ІОЦ від 21 березня 2017 року позивачу з 01 березня 2017 року було збільшено оклад до 6 331 грн (а.с. 26 т.1).

На виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року.

Наказом від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» встановлено простій з 20 березня 2017 року (а.с. 29 т.1).

Відповідно до цього наказу встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

04 травня 2017 року позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 04 травня 2017 року № 57/ос, про що зроблена відмітка у трудовій книжці (а.с. 25).

В матеріалах справи міститься належним чином заповнена трудова книжка, видана самим відповідачем за місцем реєстрації його структурного підрозділу у місті Лиман Донецької області на підконтрольній державі Україна території (а.с. 21-25 т. 1).

Структурний підрозділ відповідача «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» був зареєстрований у місті Лиман Донецької області 26 листопада 2015 року.

Звертаючись з позовом, позивач зазначала, що у день звільнення заборгованість із заробітної плати виплачена не була.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно з положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме трудової книжки (а.с. 21-25 т. 1) позивач працювала на державному підприємстві «Донецька залізниця».

Як встановлено судом на день звільнення ОСОБА_1 зі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена, заробітна плата без утримання податків та зборів всього на суму 22 509 грн 21 коп., за період: липень 2016 року - 7 541 грн 73 коп., березень-травень 2017 року - 14 967 грн 48 коп., в тому числі компенсація за 38 днів відпустки у розмірі 10 193 грн 88 коп. (а.с. 38-41 т.1);

Звертаючись з позовом про стягнення заборгованості позивач на підтвердження розміру заборгованості надав розрахунки заробітної плати (табуляграми) за вказані місяці (а.с. 38-40 т.1) та табелі обліку використання робочого часу за вказаний період (а.с. 35-37 т.1), також наказ про звільнення, де зазначено про необхідність виплати компенсації за 38 днів відпуски (а.с. 30 т.1).

Заперечуючи проти стягнення заборгованості відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що позивачем надано документи, які не містять підписи посадових осіб та не завірені печаткою, а тому не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження того, що у позивача є право на отримання заробітної плати за спірний період (а.с. 60 т. 1).

Разом з тим, до відзиву відповідачем надано довідку про доходи ОСОБА_1 №857/2 від 20 серпня 2019 року та довідку №857 від 20 серпня 2019 року на ім`я начальника структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» та докази проведення розрахунку з працівником, а саме видатковий касовий ордер від 26 жовтня 2017 року (а.с. 68 т.1).

Як вбачається з довідки №857 від 20 серпня 2019 року на ім`я начальника структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» заробітна плата з вже здійсненим утриманням податків та зборів за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 9 720 грн 05 коп. була перерахована на особовий рахунок ОСОБА_1 у ТВБВ. За період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 2 089 грн 19 коп., отримана 26 жовтня 2017 року у касі Дирекції м. Лиман. Сума нарахованої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року обліковується на балансі Дирекції (а.с. 65-67 т.1).

Як вбачається з довідки у ній є посилання на первинні документи, які стали підставою для надання цієї інформації, як-то засвідчені печаткою банку платіжні відомості, виписки банку, разом з тим останні не були додані до довідки та не надані до суду першої інстанції.

Дослідивши подані докази, колегія апеляційного суду не вважає їх належними та допустимим доказами, що підтверджують виплату заробітної плати позивачу за липень 2016 року - 7 541 грн 73 коп., оскільки відповідач вказує, що працівник отримав заробітну плату, однак доказів про це не надав.

Щодо заборгованості за період роботи березень-травень 2017 року, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Як вже встановлено вище, період простою починається з 20 березня 2017 року - дати, визначеної наказом від 16 березня 2017 року № 58-ДН, та закінчується днем звільнення - 04 травня2017 року.

Відповідно до пункту 2 наказу встановлено, що на час простою робітникам приходити на свої робочі місця згідно з графіку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіку роботи. На весь час простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П» (п. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, наказ від 04 травня 2017 року №57/ос про звільнення ОСОБА_1 виданий відповідачем та скріплений підписом керівника з зазначенням обов`язку виплатити позивачу компенсацію за 38 днів невикористаної відпустки, а також зазначено табельний номер, підрозділ та посада позивача - провідний інженер відділу впровадження та експлуатації АСУ ресурсами та документообігом (а.с. 30 т. 1).

Відповідно до статті 113 КЗпП України встановлений порядок оплати часу простою. Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

На підтвердження періоду нарахування оплати простою, позивачем надано табелі обліку використання робочого часу з відмітками приходу позивача на роботу під час встановленого простою та розрахунки заробітної плати (табуляграми) за вказаний період, де вказаний розмір тарифної ставки (окладу) встановлений ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем період простою з 20 березня 2017 року по 04 травня 2017 року та розмір тарифної ставки встановленого позивачу розряду (окладу) не спростований, власного розрахунку суми, належної позивачеві при звільненні, не зроблено, доказів проведення з позивачем розрахунку при звільненні, - не надано.

Враховуючи, що відповідачем не виконаний обов`язок, передбачений статтею 47 КЗпП України, провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, та обов`язок, передбачений статтею 24 Закону України «Про відпустки», виплатити у разі звільнення працівника грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, - розрахунок не проведений, -

колегія апеляційного суду вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати липень 2016 року - 7 541 грн 73 коп., березень-травень 2017 року - 14 967 грн 48 коп., в тому числі компенсація за 38 днів відпустки у розмірі 10 193 грн 88 коп., за вирахуванням отриманого авансу у розмірі 2 089 грн (видатковий касовий ордер а.с. 68 т.1), - у розмірі 20 420 грн 21 коп., а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд під час вирішення питання про визначенні суми, що підлягає стягненню на користь позивача, вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

Колегія апеляційного суду враховує, що заперечуючи проти позову в цілому відповідач посилався на настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 зазначено, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18.

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 (надалі по тексту - висновок ТПП України) щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі.

Відповідно до пункту 7 висновку втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі: до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів. Що подавалися до контролюючих органів, комп`юторної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло із під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з статтями 47, 83, 116 і 116 КЗпП України, а сам: кожному звільненому працівникові структурних підрозділів видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Отже, початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», є 12 квітня 2017 року, а не 20 березня 2017 року.

Переглядаючи рішення першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія апеляційного суду відхиляє доводи відповідача про те, що форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно з статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України, оскільки форс-мажорні обставини можуть свідчити про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено, що форс-мажорні обставини є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, то колегія апеляційного суду встановила, що вказана позовна вимога правомірно задоволена судом першої інстанції у розмірі 3 899 грн 85 коп. з огляду на таке.

Відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами), компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Відповідна правова позиція міститься і в постановах судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6?648цс15, яка з огляду на положення статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та моральної шкоди, колегія апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно з статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України, з огляду на вищенаведені правові висновки Верховного суду та дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, що становить 18,6 % від ціни позову, а позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, то з відповідача в дохід бюджету підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 242 грн 32 коп., а судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 357 грн 91 коп. підлягає компенсації відповідачу за рахунок бюджету.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Єрьомичевої Аліни В`ячеславівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1

заборгованість із заробітної плати без утримання податків та зборів всього у розмірі 20 420 грн 21 коп., в тому числі: липень 2016 року - 7 541 грн 73 коп. та березень-травень 2017 року - 14 967 грн 48 коп.

компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 3 899 грн 85 коп.

В задоволенні інших позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 242 грн 32 коп.

Компенсувати за рахунок бюджету Акціонерному товариству «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 357 грн 91 коп.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Інформація про боржника: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , юридична адреса: вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03150.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська