Справа № 163/2989/21 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/663/22 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 16 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що у період з 01 лютого 2018 року по 01 жовтня 2020 року він надав відповідачу ОСОБА_3 в борг готівкою, а також через використання його кредитної картки Приватбанку 150 000 грн. На підтвердження отримання коштів відповідач надала йому письмову розписку від 07 серпня 2020 року, оригінал якої знаходиться у нього.

Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконала, позичені кошти у вказаному розмірі на його вимогу не повернула.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у розмірі 150 000 грн в рахунок погашення боргу за розпискою від 07 серпня 2020 року, а також понесені по справі судові витрати.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 16 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , обґрунтовуючи вимоги тим, що надав останній позику у розмірі 150 000 грн, яку остання зобов`язувалася повернути йому, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою від 07 серпня 2020 року (а.с.5). Однак, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення йому вказаних грошових коштів в рахунок погашення боргу за письмовою розпискою не виконала.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 надав копію розписки від 07 серпня 2020 року, копію адресованої відповідачу письмової вимоги щодо повернення боргу та поштової квитанції про надіслання цієї вимоги рекомендованим листом.

Зі змісту вказаної письмової розписки вбачається, що вона умовно складається із двох частин: верхньої та нижньої.

Відповідно до змісту верхньої частини розписки відповідач ОСОБА_3 зобов`язалась сплатити 3 600 грн до 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 . Під цим текстом міститься підпис та дата написання 07 серпня 2020 року.

Нижня частина розписки, яка написана під підписом і датою верхньої частини розписки, містить текст такого змісту: «До кінця цього року 2020 обіцяю сплатити всю суму 150 000 грн». Дата та підпис під цією частиною розписки відсутня.

09 лютого 2021 року представник позивача адвокат Білоус В. С. рекомендованим листом надіслав на адресу відповідача ОСОБА_3 вимогу про необхідність повернення боргу у розмірі 150 000 грн упродовж 10 днів з дня отримання цього листа.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з статтями 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

Як встановлено судом першої інстанції, у наданій позивачем письмовій розписці від 07 серпня 2020 року не зафіксовано факту передачі ОСОБА_1 та відповідно отримання відповідачем ОСОБА_3 у борг грошових коштів у розмірі 150 000 грн. Зазначена письмова розписка також не містить відомостей про сторін зобов`язання, а саме, ким і кому висловлена обіцянка сплатити 150 000 грн, як і не містить підпису автора її написання, що в розумінні ст. 1047 ЦК України не може бути доказом укладення між сторонами договору позики у вигляді розписки та не підтверджує наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивач ОСОБА_1 всупереч наведеним нормам процесуального права не довів та не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що він надав у позику відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 150 000 грн та що остання вказану суму грошових коштів отримала від нього та зобов`язувалась їх йому повернути. Тому, суд першої інстанції встановивши зазначені обставини справи, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю позовних вимог.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17, і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 16 березня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: