справа №344/2770/20
головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/6531/2022
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа: Чернівецький окружний адміністративний суд про стягнення додатково коштів для придбання квартири та компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа: Чернівецький окружний адміністративний суд про стягнення за рахунок державного бюджету, з розрахункового рахунку Державного казначейства України, шляхом нарахування на розрахунковий рахунок судді у відставці ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритий у відділенні АТ КБ «Приватбанк» ІВАN НОМЕР_2 додаткових коштів в сумі 701165 грн на придбання ним квартири для себе та членів його сім`ї загальною площею 73 кв. м, загальна вартість якої складає 1061876,25 грн. Також просив стягнути за рахунок державного бюджету компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду від 16 жовтня 2009 року в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми 360711,25 грн за період 2013-2019 роки у розмірі 6983 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2020 року цю справу передано на розгляд Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року провадження у цій цивільній справі було закрито.

Не погоджуючись із указаною ухвалою позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржувану ухвалу Печерського районного суду міста Києва скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено про помилковість висновку суду першої інстанції щодо віднесення розгляду цієї справи до юрисдикції апеляційного суду, оскільки суть правовідносин, про порушення яких заявлено у позові стосується цивільних (житлових) правовідносин.

У підтвердження доводів апеляційної скарги посилається на судову практику, зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року у справі №К/9901/18892/19, у якій зроблено висновок, що, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з поновленням порушеного права особи отримати житло, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав, незалежно від участі у справі суб`єктів владних повноважень як відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи (а.с.160-161), клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2020 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом було відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа: Чернівецький окружний адміністративний суд про стягнення коштів на придбання житла.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач обґрунтовував його порушенням його прав на отримання житла за рахунок стягнутих згідно з постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2009 року у справі №2а-1652/9/0970 коштів для придбання квартири та передачі її в користування йому як судді, оскільки виконання указаного судового рішення своєчасно не відбулось. Унаслідок цього вартість квартири збільшилась, тому виділених коштів є недостатньо. Ураховуючи наведене просив стягнути на його користь додатково грошові кошти.

Також в обгрунтування іншої вимоги посилався на прострочення виконання виконавчого документа, виданого на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2009 року у справі №2а-1652/09/0970 про стягнення за рахунок державного бюджету коштів для придбання квартири.

Оскільки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, позивач просив стягнути на його користь компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що передбачено ст. 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відмовляючи у відкритті провадження адміністративний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у межах даного судового провадження направлені на отримання коштів для придбання житла.

Такого висновку адміністративний суд дійшов з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду в аналогічних спорах, а саме: у постановах від 18 квітня 2018 року у праві № 806/104/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 488/1176/14-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 815/2551/15, від 7 листопада 2018 року у справі № 358/460/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 685/134/15-а, від 23 січня 2019 року у справі №806/5217/15.

З огляду на наведене ОСОБА_1 звернувся 20 лютого 2020 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа: Чернівецький окружний адміністративний судпро стягнення за рахунок державного бюджету, з розрахункового рахунку Державного казначейства України, шляхом нарахування на розрахунковий рахунок судді у відставці ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритий у відділенні АТ КБ «Приватбанк» ІВАN НОМЕР_2 додаткових коштів в сумі 701165 грн на придбання ним квартири для себе та членів його сім`ї загальною площею 73 кв. м, загальна вартість якої складає 1061876,25 грн. Також просив стягнути за рахунок державного бюджету компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду від 16 жовтня 2009 року в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми 360711,25 грн за період 2013-2019 роки у розмірі 6983 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 6 квітня 2020 року, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа Чернівецький окружний адміністративний суд про стягнення додатково коштів для придбання квартири та компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду від 16 жовтня 2009 року в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми передано на розгляд Печерського районного суду міста Києва (а.с. 20).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва прийнято до свого провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа Чернівецький окружний адміністративний суд про стягнення додатково коштів для придбання квартири та компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду від 16 жовтня 2009 року в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми передано на розгляд Печерського районного суду міста Києва та призначено підготовче судове засідання на 15 листопада 2021 року (а.с. 85).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року провадження у цивільній справі №344/2770/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа - Чернівецький окружний адміністративний суд про стягнення додатково коштів для придбання квартири та компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми - закрито (а.с. 122-124).

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір стосується стягнення на користь позивача коштів для придбання ним квартири та пов`язаний з вирішення питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому такий спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія апеляційного суду не може погодитись із з наявністю підстав для закриття провадження у цій справі з урахуванням наступного.

5 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №686/23445/17 (провадження № 14-162цс19) за позовом ОСОБА_2 до держави України в особі УДКСУ у м. Хмельницькому, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ДСАУ, про відшкодування збитків, завданих прийняттям неконституційного акта дійшла наступного висновку в частині визначення юрисдикції спору за участі позивача - судді.

У статті 124 Конституції Українизакріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції Українисудоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (у редакції від 3 жовтня 2017 року) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII(тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Предметом спору у наведеній справі було стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів), які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

З огляду на вказане зроблено висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання. Відтак спори, пов`язані з проходженням публічної служби, віднесено до компетенції суддів адміністративної юрисдикції.

При цьому, частиною сьомою наведеної статті 44 Закону було також передбачено, що не пізніш, як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду.

Таким чином, як отримання заробітної плати та щомісячного грошового утримання так і забезпечення житлом було врегульовано однією нормою закону.

6 червня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №752/5881/15-ц за позовом колишнього військовослужбовця про визнання протиправним та скасування рішення житлово-побутової комісії військового закладу про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку підтвердила обґрунтованість існуючої практики щодо належності подібних судових спорів за участю військовослужбовців до юрисдикції загальних судів.

Як свідчить судова практика, пов`язані із реалізацією соціальних гарантій питання як судді так і військовослужбовця співвідносяться як такі, що стосуються проходження служби публічної.

При цьому Велика Палата нагадала про те, що в порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом ці справи слухалися касаційним судом і раніше (наприклад, рішення судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року).

Окрім того, у низці постанов у спорах, пов`язаних із реалізацією публічними службовцями державної гарантії отримання житла, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такі спори суди мають розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки вони пов`язані із захистом порушених житлових прав позивачів (постанови від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 488/1176/14-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 815/2551/15, від 12 грудня 2018 року у справі №685/1346/15-а, від 23 січня 2019 року у справі № 806/5217/15). Аналогічного висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла і щодо юрисдикції суду у спорі про право на позачергове отримання житла у зв`язку з проходженням публічної служби, вказавши, що такий спір не є публічно-правовим, а тому його необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова від 7 листопада 2018 року у справі № 358/460/16-ц).

4 вересня 2019 року ухвалюючи Постанову у справі № 826/17556/16 Велика Палата ще раз вказала, що позови військовослужбовців до військового командування, органів військового управління та житлово-побутових комісій військових частин, установ та організацій належить вирішувати за правилами цивільного судочинства, як такі, що спрямовані на поновлення порушеного відповідачами права на отримання житла і стосуються сфери житлових відносин.

Разом з тим, 29 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №712/5476/19 вказала, що «для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступає від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Означені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Указаного висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла 29 вересня 2020 року після того, як 10 лютого 2020 року позивачу у цій справі було відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі.

Також, судова практика свідчить, що суди цивільної юрисдикції розглядали по суті таку категорію справ. Зокрема у порядку цивільного судочинства Касаційним цивільним судом були розглянуті такі справи за позовами суддів з приводу поновлення порушеного права на отримання житла, як: справа № 358/460/16-ц (провадження № 61-6673св19), справа №712/2390/18 (провадження № 61-6815св19), справа № 516/244/16-ц (провадження № 61-1116св19), справа № 556/2020/15-ц (провадження № 61-15774св18).

Такої ж позиції дотримувались суди адміністративної юрисдикції, наприклад Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12 липня 2016 року у справі №К/800/11967/13 дійшов висновку про належність цього спору особи до Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України про стягнення коштів на придбання житла до повноважень цивільних судів, оскільки приписи п.1 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства. Поняття "житлові відносини", на думку колегії суддів, в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла у зв`язку з проходженням публічної служби, оскільки ця норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила. При цьому колегія касаційного суду керувалась правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року № 21-119а14.

Аналогічний висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду висловлено у постанові від 23 січня 2020 року у справі №440/1649/19, на яку посилається позивач у апеляційній скарзі у цій справі.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон.

У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Суд першої інстанції, разом з тим, не дав оцінку наведеним у матеріалах цієї справи обставинам про звернення позивача спочатку до суду адміністративної юрисдикції, яким було відмовлено у відкритті провадження у цій справі, та тривалій судовій практиці розгляду відповідної категорії справ судами цивільної юрисдикції, тому вбачається порушення такого принципу права, як принцип визначеності та права позивача на доступ до суду.

Предметом позовних вимог у цій справі є також вимога про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду.

В обгрунтування цих вимог позивач посилався на положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі по тексту Закон № 4901-VI), відповідно до статті 1 якого цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження"(далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Верховний Суд вже викладав висновок щодо предметної та суб`єктної юрисдикції у спорі за подібних правовідносин, у якому одним із учасників є суб`єкт владних повноважень. Зокрема, такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №916/1227/16, який підтримано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 200/7261/13-ц.

У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Частиною першою статті 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність ДКС України, яка є суб`єктом владних повноважень отже, цей судовий спір має ознаки публічно-правового і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Однак, як вбачається зі змісту ухвали від 10 лютого 2020 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження за його позовом до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа: Чернівецький окружний адміністративний суд щодо обох вимог, у тому числі в частині вимог про стягнення компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду.

Таким чином, недотримання правил юрисдикції відбулось не внаслідок помилкового звернення позивача до неповноважного суду, а внаслідок неузгоджених дій органів судової влади.

З огляду на встановлені обставини у цій справі та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, яка в чергове змінила тривалу судову практику щодо предметної юрисдикції відповідної категорії справ, а також з метою запобігання порушення законних очікувань позивача, який звернувся за судовим захистом спочатку до суду адміністративної юрисдикції, а після відмови у відкритті провадження цим судом до суду загальної юрисдикції, колегія апеляційного суду вважає за необхідне з урахуванням верховенства права та принципу правової визначеності й ефективному захисту прав людини скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення коштів на придбання квартири і стягнення компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду та направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К. П. Приходько
С.О. Журба