Номер провадження: 22-ц/813/2209/22
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна та визнання договору недійсним, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановленого під головуванням судді Салтан Л.В. 24 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ), в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вересня 1991 року по серпень 1999 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та здійснити розподіл квартири у рівних долях та визнати за нею право власності на 1/2 зазначеної квартири; визнати недійсним 1/2 частини договору дарування зазначеної квартири, укладений 26 лютого 2002 року та скасувати державну реєстрацію відносно 1/2 частини зазначеної квартири; витребувати у ОСОБА_3 1/2 частину зазначеної квартири та визнати за позивачем право власності на це майно.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності ОСОБА_1 на майно підлягає захисту, оскільки суд може захистити порушене право або інтерес іншим способом, що встановлений законом чи судом. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 не мав фінансової можливості придбати спірну квартиру самостійно, а квартира була придбана за кошти батьків апелянта та спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Що стосується оскаржуваного договору дарування спірної квартири, укладеного 26 лютого 2002 року, то апелянт вважає, що даний договір порушує її права, так як носить недобросовісний характер.

Сторони про розгляд справи на 21 червня 2022 року були сповіщені належним чином.

20.06.2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 1991 року по серпень 1999 року, у період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку у подальшому ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_3 за договором дарування від 26 лютого 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач у справі ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Спадкоємцями/правонаступниками ОСОБА_2 є його діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, - майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом, дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Таким чином, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом, а Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 11 січня 2004 року, таких положень не містив, то вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 1991 року по серпень 1999 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка та жінки було введено в Сімейний Кодекс України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що одного лише встановлення такого факту недостатньо для того, щоб визнати майно подружжя таким, що є спільною сумісною власністю.

Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів не приймає до уваги, у якості доказів у справі, показання свідків щодо спільного проживання сторін у період з вересня 1991 року по серпень 1999 року, так як вони не мають правового значення для вирішення справи оскільки, як вже вказувалось вище, положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17.06.2021 року у справі № 489/5982/17.

Що стосується показань свідків ОСОБА_5 про те, що гроші на спірну квартиру були зароблені нею та її чоловіком ОСОБА_6 , та у подальшому передані ОСОБА_1 , яка придбала квартиру разом із ОСОБА_2 то колегія суддів не приймає до уваги вказані показання, оскільки на підтвердження вказаного свідком не наданого жодного належного доказу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на її придбання.

Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у купівлі спірної квартири, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна та щодо розміру такої участі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_5 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та здійснити розподіл квартири у рівних долях, та визнати за позивачем право власності на 1/2 зазначеної квартири, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте відповідачем та позивачем внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним 1/2 частини договору дарування спірної квартири, укладеного 26 лютого 2002 року, скасування державної реєстрацію відносно 1/2 частини зазначеної квартири, витребування у ОСОБА_3 1/2 частину зазначеної квартири, та визнання за позивачем право власності на це майно, то колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ст. 48 Цивільного кодексу України (в редакції, яка була чинна з 18 липня 1964 року) угода може бути визнана недійсною при невідповідності її закону чи іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 Цивільного кодексу України суд повинен у рішенні послатися на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України)

Як роз`яснено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ст.243 Цивільного кодексу УРСР в редакції, діючий на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Цей договір може бути визнано недійсним з підстав, які передбачені нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року)

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п.7 Договору, даритель та представник обдарованого ознайомлені з умовами цього договору, зрозуміли його умови та стверджували, що цей договір не приховує іншу угоду, не носить характер мнимої та удаваної угоди, та відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені статтею 48 Цивільного кодексу України (в редакції від 18 липня 1963 року), за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило встановлене цією нормою повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема статей 49, 50, 56, 57, 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 ЦК України.

Стаття 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) визначає, що такий договір має бути нотаріально посвідчений, а недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.

Згідно із ч. 1 ст.41 Цивільного кодексу УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції та підтверджено наявними у справі доказами, спірний договір дарування квартири укладено 26 лютого 2002 року, тому правовідносини між сторонами регулюються не нормами Цивільного кодексу України, що набув чинності з 1 січня 2004 року, а нормами чинного на час укладання оспорюваного договору ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст. 243 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому.

Згідно ст. ст. 244, 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно із ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України (1963 року), за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун.

Відповідно до положень ст.153 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (чинного на час укладення договору дарування) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Аналізуючи зміст та форму договору дарування квартири від 26 лютого 2002 року, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, колегія суддів вважає, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку ОСОБА_2 , як власник квартири, подарував її своєму неповнолітньому сину ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла мати останнього ОСОБА_1 . Зазначений об`єкт нерухомого майна на момент укладення договору дарування під забороною не перебував, ці обставини підтверджується відомостями, зазначеними в тексті договору дарування.

Таким чином, порушення прав та інтересів неповнолітньої дитини на час вчинення правочину судом апеляційної інстанції не встановлено.

Крім того, як вже вказувалось вище, ОСОБА_1 не надано доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та, відповідно, не доведено існування у позивача майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості.

На підставі викладеного та враховуючи, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування від 26 лютого 2002 року ОСОБА_1 діяла як законний представник своєї неповнолітньої дитини та не мала жодних майнових прав та претензій на спірне нерухоме майно, договір дарування відповідав діючим на той час нормам законодавства з приводу укладення таких договорів, а відтак колегія суддів доходить до висновку, що підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, відсутні.

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, який, дійшовши вірного висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, не обґрунтував належним чином правові підстави такої відмови.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на конфліктні відносини із сином, власником спірної квартири, оскільки зазначені обставини не можуть бути правовою підставою для визнання недійсним чинного договору дарування, укладеного із дотриманням вимог законодавства.

Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги позову про скасування державної реєстрацію відносно 1/2 частини зазначеної квартири, витребування у ОСОБА_3 1/2 частину зазначеної квартири, та визнання за ОСОБА_1 право власності на спірне нерухоме майно.

З урахуванням обставин справи, наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів доходить до висновку, що позивач не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2020 року підлягає зміні, із викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2020 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 липня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе