Постанова

Іменем України

21 липня 2022 року

місто Київ

справа № 758/14320/14-ц

провадження № 61-18380св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович,

заінтересована особа - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року, постановлену суддею Захарчук С. С., та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_1 у липні 2019 року звернулася до суду зі скаргою, у якій просила визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М. (далі - приватний виконавець) про передачу будинку АДРЕСА_1 у виконавчому проваджені № 58813610 стягувачу Акціонерному товариству «Універсал Банк»

(далі - АТ «Універсал Банк») та скасувати постанову про передачу цього майна стягувачу у рахунок погашення боргу, акт про передачу майна від 19 червня 2019 року ВП 58740361.

ОСОБА_1 обґрунтовувала заяву тим, що приватний виконавець неправомірно ухвалив постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та склав акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні ВП 58813610 за виконавчим листом № 758/14320/14-ц, оскільки стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, що є істотним порушенням, і таке виконавче провадження не може бути відкрите, а відкрите підлягає закриттю.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Приватний виконавець заперечував проти задоволення скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 16 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, Подільський районний суд міста Києва у задоволенні скарги відмовив.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що стягувач не пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 10 листопада 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила, що:

- суд першої інстанції всупереч висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження

№ 61-1125св17), розглянув скаргу за відсутності заявника та доказів на підтвердження її належного повідомлення;

- суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання про долучення доказів до справи, а саме технічного паспорта на будинок, довідки про осіб, зареєстрованих у зазначеному житловому приміщенні, зокрема й малолітньої особи; не врахував поважність причини неподання зазначених доказів до суду першої інстанції;

- суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені, зокрема у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 303/3043/19 (провадження № 61-8347св20), щодо необхідності отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Приватний виконавець у січні 2022 року із застосуванням поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 14 грудня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 27 березня 2019 року Подільський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 758/14320/14-ц про звернення стягнення на житловий будинок, що належав на праві власності ОСОБА_1 та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Універсал Банк».

У цьому виконавчому листі зазначено, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року набрало законної сили 17 березня 2017 року. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - три роки.

05 квітня 2019 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 758/14320/14-ц, виданого Подільським районним судом міста Києва 27 березня 2019 року.

19 червня 2019 року приватний виконавець ухвалив постанову про передачу стягувачу - АТ «Універсал Банк» - житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, на погашення заборгованості.

19 червня 2019 року приватний виконавець склав акт про передачу зазначеного майна стягувачу на погашення заборгованості.

Право, застосоване судом

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі-рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

ОСОБА_1 на обґрунтування поданої нею скарги на дії приватного виконавця посилалася виключно на те, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року набрало законної сили 17 березня 2017 року, тому строк пред`явлення виконавчого документа до виконання спливав 18 березня 2020 року. Водночас стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання 05 квітня 2019 року.

З врахуванням викладеного суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки про те, що АТ «Універсал Банк» не пропустило строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, тому відмовили в задоволенні скарги ОСОБА_1 з визначених нею підстав поданої скарги на дії виконавця.

У касаційній скарзі заявник не навела мотивів про підстави касаційного оскарження судових рішень, визначених в частині другій статті 389 ЦПК України,та доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не пропущено, тому Верховний Суд не переглядає оскаржувані судові рішення в частині зазначеного висновку.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження

№ 61-1125св17), розглянув скаргу за відсутності заявника та без доказів на підтвердження її належного повідомлення.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17) зроблено висновок, що належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може доводити виключно відповідна розписка. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частинами першою та другою статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції належно повідомляв учасників справи про дату, час і місце кожного судового засідання. Зокрема, заявника повідомлено належним чином про судове засідання, призначене на 16 лютого 2021 року, в якому розглянуто її скаргу на дії приватного виконавця по суті сформульованих та пред`явлених вимог, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення 21 січня 2021 року адресату ОСОБА_1 поштового відправлення - судової повістки у засідання на 16 лютого 2021 року на 10 год. 00 хв.

Неявка заявника, повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджала суду першої інстанції її розглянути.

Отже, доводи касаційної скарги про незастосування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17), та розгляд скарги за відсутності заявника, належно не повідомленого про дату, час і місце судового засідання не підтвердилися.

Верховний Суд не надає оцінки іншим доводами касаційної скарги про безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів до справи, а саме технічного паспорта на будинок, довідки про осіб, зареєстрованих у зазначеному житловому приміщенні, зокрема й малолітньої особи, а також про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 303/3043/19 (провадження № 61-8347св20), щодо необхідності отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти з таких підстав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вимоги щодо форми та змісту скарги на дії виконавця визначені в частині четвертій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Отже скарга, що подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, має містити виклад змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посилання на порушену норму права, викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги.

Аналіз структури та змісту ЦПК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних правових норм, які визначені у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та у розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», передбачає застосування загальних положень, визначених у розділах І «Загальні положення», ІІІ «Позовне провадження», V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 14-52цс19), відповідно до якого у разі відсутності спеціальних приписів щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність під час виконання судового рішення, для розгляду таких скарг мають застосовуватися приписи ЦПК України, якими врегульовані аналогічні питання, зокрема, щодо учасників цивільного процесу, їхніх прав і обов`язків (статті 42-47, 55-64), судових викликів і повідомлень (статті 128-131), заходів процесуального примусу (глава 9 розділу ІІІ), відкриття провадження у справі (глава 2 розділу ІІІ), розгляду справи по суті (глава 6 розділу ІІІ), апеляційного та касаційного оскарження судових рішень (глави 1, 2 розділу V).

Як зазначалося, ОСОБА_1 обґрунтовувала скаргу на дії приватного виконавця виключно тим, що виконавець відкрив виконавче провадження та вчиняв виконавчі дії, результатом яких стало передання майна стягувачу за виконавчим листом, строк пред`явлення якого до виконання АТ «Універсал Банк» пропустило.

Отже, підставою подання скарги заявник визначила факт пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Заявник скаргу не уточнювала, підстави оскарження дій приватного нотаріуса не змінювала.

Суд першої інстанції розглянув скаргу ОСОБА_1 в межах пред`явлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, що відповідає змісту частини першої статті 13 ЦПК України, зробив висновок про те, що стягувач не пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Доводів щодо неправильних технічних характеристик майна, переданого на реалізацію, та відсутності попереднього дозволу органів опіки та піклування на реалізацію будинку, право користування яким мають діти, скарга, подана до суду першої інстанції, не містила, тому зазначені обставини не були предметом дослідження та оцінки в суді першої інстанції, судове рішення з приводу оцінки зазначених підстав не ухвалювалося.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції та не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Отже, Верховний Суд не наділений повноваженнями розглядати підстави скарги, які не були заявлені в суді першої інстанції та не були розглянуті ним.

Водночас у справі, що переглядається, Верховний Суд врахував, що у випадку задоволення скарги у межах процедури судового контролю за виконанням судових рішень відсутні механізми поновлення прав заявника, які він вважає порушеними з огляду на те, що скарга подана і розглянута після передачі майна стягувачу. Звернення зі скаргою на дії приватного виконавця не є ефективним способом захисту прав, які заявник вважає порушеними, зокрема не призведе до відновлення прав на нерухоме майно. Ефективним способом захисту прав боржника на нерухоме майно є пред`явлення до суду відповідного позову із залученням до участі у справі, крім приватного виконавця та стягувача, організатора торгів, у межах якої і буде надаватися оцінка, у тому числі й діям приватного виконавця щодо передачі майна стягувачу. Подібні висновки викладені Верховним Судом України в постанові від 14 червня 2017 року у справі № 463/1204/15, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) та Верховним Судом у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 727/2176/20 (провадження № 61-2503св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 755/5532/20 (провадження № 61-3054св21), від 19 січня 2022 року у справі № 759/15306/17 (провадження № 61-2551св21).

Проте, касаційна скарга ОСОБА_1 не містить відповідних доводів, а підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги, передбачених у частині третій статті 400 ЦПК України, Верховний Суд не встановив. Додатково враховано, що зазначена обставина істотно не впливає на вирішення цієї скарги, оскільки ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні вимог скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак