КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7120/2022 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Кошика Миколи Иосифовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Зазначав, що 08 лютого 2018 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяла у нього в борг грошові кошти у розмірі 330 000,00 грн., які зобов`язалась повернути до червня 2019 року. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 у визначений договором строк позику не повернула, ОСОБА_2 просив стягнути з неї суму боргу за договором позики в розмірі 330 000,00 грн., три проценти річних у сумі 17 982,77 грн. та інфляційні витрати в сумі 36 666,70 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 330 000,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 36 666,70 грн., три проценти річних у розмірі 17 982,77 грн., судовий збір в розмірі 3 846,49 грн., а всього 388 495,93 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що жодних договорів позики та будь-яких інших договорів ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не укладала, розписка не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, оскільки в ній відсутні необхідні реквізити, а саме, прізвище, ім`я та по-батькові позикодавця, дані паспорту, ідентифікаційні номери, дати народження сторін, місце та дата складання розписки та отримання коштів, з доданої розписки неможливо встановити, що саме ОСОБА_2 є позикодавцем. Стверджує, що вказану розписку ОСОБА_1 писала, проте кошти позичила не у ОСОБА_2 , а у іншої особи та на даний час їх повернула.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 330 000,00 грн., які остання зобов`язалась повернути не пізніше червня 2019 року.

На підтвердження укладення договору ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 розписку від 08 лютого 2018 року (а.с. 59).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 330 000,00 грн., три проценти річних у розмірі 17 982,74 грн. та інфляційні витрати в розмірі 36 666,70 грн.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_2 надав суду розписку ОСОБА_1 від 08 лютого 2018 року про отримання нею у борг коштів в сумі 330 000,00 грн., які остання зобов`язалася повернути не пізніше червня 2019 року (а.с. 59). Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не повернула ОСОБА_2 вказану суму коштів.

Враховуючи викладене та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 330 000,00 грн., трьох процентів річних у розмірі 17 982,74 грн. та інфляційних витрат в розмірі 36 666,70 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_1 на те, що жодних договорів позики з ОСОБА_2 не укладала, а вказані грошові кошти позичала у іншої особи та на даний час їх повернула.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Наявна в матеріалах справи розписка посвідчує отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 330 000,00 грн. та зобов`язання ОСОБА_1 про повернення вказаних коштів у визначений строк. А тому, доводи представника ОСОБА_1 про те, що вона не укладала договору позики з позивачем, не відповідають матеріалам справи.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що розписка не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі.

Дана розписка оформлена відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, її зміст підтверджує укладення сторонами договору позики, його умови та посвідчує передачу позикодавцем визначеної грошової суми.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що вказані кошти ОСОБА_1 позичала не у ОСОБА_2 , а у іншої особи та повернула їх у встановлений строк, оскільки такі доводи не відповідають матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кошика Миколи Йосифовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Мельник Я.С.

Матвієнко Ю.О.