Ухвала

Іменем України

13 липня 2022 року

м. Київ

справа № 127/9949/18

провадження № 61-6199ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2022 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця, заінтересовані особи: заступник начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Белза Олександр Іванович, ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця, заінтересована особа: заступник начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - Другий ВДВС у місті Вінниці) Белза О. І. Скарга мотивована тим, що постановою заступника начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Замостянський ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області) від 17 квітня 2019 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/9949/18, виданого 26 грудня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми авансу в розмірі 1 234 715,62 грн, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 162,40 грн судового збору та 7 000 грн витрат на правову допомогу, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 215 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Постановою заступника начальника Замостянського ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області від 17 квітня 2019 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 . З метою примусового виконання судового рішення ОСОБА_1 просив заступника начальника Замостянського ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області виконати судове рішення шляхом реалізації арештованого майна боржника, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Однак Замостянський ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області не зміг виставити на примусову реалізацію вказану квартиру, так як боржник ОСОБА_2 02 липня 2019 року зареєструвала в ній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Такі дії ОСОБА_2 свідчать про те, що вона здійснила реєстрацію місця проживання особи з малолітньою дитиною з метою свідомого перешкоджання виконанню рішення суду і створення перешкод у проведенні виконавчих дій. Замостянський ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області, назву якого змінено на Другий ВДВС у місті Вінниці, звернувся до Органу опіки та піклування Вінницької міської ради із запитом щодо надання дозволу (відмови у наданні дозволу) на реалізацію квартири АДРЕСА_1 , однак не отримав ні дозволу, ні відмови. На повторний запит від 27 жовтня 2020 року рішенням Виконавчого виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19 листопада 2020 року № 2428 було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію зазначеної квартири, право користування якою має малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 зареєструвалася у спірній квартирі разом з малолітньою дитиною не як член сім`ї власника, в цю квартиру не вселялася, не проживає, а лише зареєстрована в ній з дитиною з 02 липня 2019 року. Зареєструвавши місце проживання ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 у спірній квартирі вже після накладення арешту на квартиру, ОСОБА_2 не могла не розуміти можливих наслідків, а саме звернення стягнення на квартиру в разі невиконання рішення суду. 04 січня 2022 року він звернувся до Другого ВДВС у місті Вінниці із заявою про реалізацію спірної квартири, однак 24 січня 2022 року отримав відмову, в якій зазначено, що станом на 11 січня 2022 року відсутні законні підстави для примусової реалізації спірної квартири у зв`язку з неотриманням державним виконавцем дозволу на таку реалізацію від органів опіки та піклування, як того вимагає пункт 29 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень. Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує його права на виконання судового рішення про стягнення на його користь відповідних коштів, ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2022 року до участі у справі як заінтересовану особу залучено ОСОБА_2 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2022 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що в провадженні державного виконавця перебуває виконавче провадження на виконання судового рішення, яким безпосередньо не передбачено звернення стягнення на житлове приміщення у конкретно визначений спосіб. Оскільки у спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то, враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

04 липня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким визнати протиправною відмову заступника начальника Другого ВДВС у місті Вінниці від 11 січня 2022 року у примусовій реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , та зобов`язати Другий ВДВС у місті Вінниці примусово реалізувати зазначену квартиру без звернення до органу опіки та піклування за отриманням дозволу на таку реалізацію.

Касаційна скарга ОСОБА_1 подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що посилання судів попередніх інстанцій на частину другу статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» є безпідставним, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім`ї власника спірної квартири, не вселялися, не проживають, а лише зареєстровані в ній. На них не поширюються права користувачів житлового приміщення. Крім цього, суди не врахували, що відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи здійснюється з метою ведення з цією особою офіційного листування та вручення офіційної кореспонденції та жодним чином не призводить до виникнення права користування вказаним нерухомим майном.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року у справі № 127/9949/18 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу. Судові витрати позивача зі сплати судового збору та на правничу допомогу адвоката залишено без відшкодування. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 400 грн понесених відповідачем судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 1 234 715,62 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 162,40 грн судового збору та 7 000 грн витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 215 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою заступника начальника Замостянського ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області від 17 квітня 2019 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/9949/18, виданого 26 грудня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми авансу в розмірі 1 234 715,62 грн, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 162,40 грн судового збору та 7 000 грн витрат на правову допомогу, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 215 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою заступника начальника Замостянського ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області від 17 квітня 2019 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 .

З метою примусового виконання судового рішення ОСОБА_1 просив заступника начальника Замостянського ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області виконати рішення шляхом реалізації арештованого майна боржника, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Однак Замостянський ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області не зміг виставити на примусову реалізацію вказану квартиру, так як боржник ОСОБА_2 02 липня 2019 року зареєструвала в ній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Замостянський ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області, назву якого змінено на Другий ВДВС у місті Вінниці, двічі звертався до Органу опіки та піклування Вінницької міської ради із запитами щодо надання дозволу (відмови у наданні дозволу) на реалізацію квартири АДРЕСА_1 . На повторний запит від 27 жовтня 2020 року рішенням Виконавчого виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19 листопада 2020 року № 2428 було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію зазначеної квартири, право користування якою має малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 червня 2021 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2021 року скасовано та постановлено нову. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 127/9949/18 задоволено. Заборонено ОСОБА_2 реєструвати у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, місце проживання осіб, в тому числі з малолітніми та неповнолітніми дітьми, малолітніх та неповнолітніх дітей. Заборонено вчиняти інші дії щодо квартири АДРЕСА_1 , зокрема: передавати в оренду, суборенду, позичку, інші види оплатного чи безоплатного користування третім особам, видавати довіреності щодо квартири, укладати інші договори, в тому числі попередні договори. Заборонено Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради та іншим органам реєстрації місця проживання осіб в місті Вінниця здійснювати реєстрацію місця проживання будь яких осіб за адресою: АДРЕСА_2 .

04 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Другого ВДВС у місті Вінниці із заявою про реалізацію спірної квартири, однак 24 січня 2022 року отримав відмову, в якій зазначено, що станом на 11 січня 2022 року відсутні законні підстави для примусової реалізації спірної квартири у зв`язку з неотриманням державним виконавцем дозволу на таку реалізацію від органів опіки та піклування, як того вимагає пункт 29 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною четвертою статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла

Пунктом 30 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

В пункті 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядок), зазначено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовий формі): у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 викладено правовий висновок про те, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців. Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду, державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановивши, що у спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а орган опіки та піклування відмовив державному виконавцю в наданні дозволу на реалізацію вказаної квартири, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , так як відповідно до вищенаведених положень Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства», а також Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року, відсутні підстави для примусової реалізації зазначеної квартири, право користування якою має малолітня дитина.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім`ї власника спірної квартири, не вселялися, не проживають, а лише зареєстровані в ній, не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, так як не свідчить про протиправність дій чи бездіяльності заступника начальника Другого ВДВС у місті Вінниці при виконанні виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 127/9949/18, виданого 26 грудня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2022 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця, заінтересовані особи: заступник начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Белза Олександр Іванович, ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко