Справа № 307/2519/22
Провадження № 2-з/307/16/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2022 року м.Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Бряник М.М.,

за участю секретаря судового засідання Мельник Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник, адвокат Романюк О.П. до ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник, адвокат Романюк О.П. звернувся в суд з заявою до ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову.

У заяві зазначає, що 29 вересня 2019 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким заявником у строк до листопада 2020 року ОСОБА_2 було надано позику у сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США.

На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів в сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США ОСОБА_2 було надано розписку.

Однак ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання по поверненню суми позики у встановлений строк не виконав. Строк виконання зобов`язання по поверненню суми позики настав 1 листопада 2020 року. Неодноразові звернення заявника з вимогами повернути отримані в позику кошти ОСОБА_2 ігноруються. Тобто, є обґрунтованими підстави вважати що ОСОБА_2 має на меті не повертати отримані за договором позики грошові кошти. Зазначає, що ОСОБА_2 порушує та ігнорує вимоги чинного законодавства України, а саме - статей 526, 626, 627, 629, 1046 Цивільного кодексу України.

Отже, є всі підстави стверджувати, що невжиття заходів забезпечення позову неминуче призведе до істотного утруднення або унеможливлення виконання рішення суду та поновлення майнових прав заявника, що стало причиною для звернення з заявою до суду.

Просить вжити заходи забезпечення позову, а саме - накласти арешт на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (в тому числі - на належні ОСОБА_2 , частки у статутних капіталах господарських товариств) в межах позовних вимог - 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США - розмір основного боргу та 2 486,30 (дві тисячі чотириста вісімдесят шість тисяч 30 центів) доларів США - розмір 3% (трьох відсотків) річних (на день подання даної заяви), що згідно з офіційним курсом НБУ становить - 1 477 500,00 грн. (один мільйон чотириста сімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) сума боргу та 73 470,16 (сімдесят три тисячі чотириста сімдесят гривень шістнадцять копійок) розмір 3 % річних на день подання заяви.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Згідно з п.10 ці заходи мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

З аналізу вказаної норми слідує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Як убачається із поданої заяви, в обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник зазначає, що ОСОБА_2 не реагує на неодноразові звернення щодо повернення позичених ним коштів, а тому у нього є підстави вважати, що ОСОБА_2 має на меті не повертати отримані за договром позики грошові кошти. Однак на підтвердження своїх доводів, щодо неодноразового звернення до ОСОБА_2 з такими вимогами, доказів не надає.

Суд зауважує, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо позивач не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Крім цього, слід повторно зазначити, що ч.1 ст.150 ЦПК України передбачається, що позов забезпечується, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Тобто законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачам. Вирішуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, суд має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Таким чином, законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову, у тому числі на яке саме майно заявник просить накласти арешт до подання позову, його вартість, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти ОСОБА_2 .

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Однак, звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належні ОСОБА_2 і знаходяться у нього чи в інших осіб та часток у статутних капіталах господарських товариств, в межах ціни позову, заявник не зазначив необхідні відомості, відсутність яких не дає змогу визначити співмірність засобів забезпечення позову заявленим вимогам.

Заявником не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 належать частки у статутних капіталах господарських товариств та накладення арешту на таку частку не призведе до порушення заборон визначених у ч.4 ст. 150 ЦПК України.

Крім цього, в заяві про забезпечення позову, в порушення вимог ч.1 ст.151 ЦПК України, не зазначено пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення.

Зустрічне забезпечення це по суті гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

При цьому у принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі», ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.

Статтею 9 Конституції України регламентовано, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Крім того, у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Оскільки, судом об`єктивно встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник цивільно-правовий спір, проте не було надано до суду належних та допустимих доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та що вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, суд вважає заяву ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_3 про забезпечення позову необгрунтованою.

Керуючись ст. ст. 151, 153, 260, 353 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах якого діє предстаник, адвокат Романюк О.П. до ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Копію ухвали надіслати заявнику та його представнику.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.М. Бряник