Номер провадження 2/754/132/22
Справа №754/8083/19
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Зотько Т.А.,

за участі секретарів судового засідання Ковальової В.О., Микитюк А.В., Зануди І.А.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, Обухівська районна державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства, та за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту батьківства, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення факту батьківства, посилаючись на той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який з 1984 року проживав з її матір`ю однією сім`єю і є її рідним батьком. За життя померлий визнавав своє батьківство, однак документально це оформлено не було. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, вона звернулась до нотаріальної контори в тому числі з іншим спадкоємцем - відповідачем у справі ОСОБА_3 , який є рідним сином померлого. Разом з тим, оскільки відповідач не визнає її родинні зв`язки з померлим, то вона змушена звертатись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді від 04.06.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання в справі.

Ухвалою від 01.08.2019 було залучено до участі в справі в якості 3-особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Обухівську районну державну нотаріальну контору Київської області та витребувано матеріали спадкової справи померлого ОСОБА_5 ..

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2020 було об`єднано в одне провадження з цивільною справою №754/8083/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, Обухівська районна державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства цивільну справу №754/17759/19 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту батьківства.

Вказану заяву позивачка ОСОБА_4 мотивує тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про її народження, вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_3 .. В свідоцтві про її народження в розділі батьки записано: Батько - ОСОБА_6 (запис здійснено за вказівкою матері), мати - ОСОБА_7 , актовий запис № 1645 від 15.06.1982 р.. Померлий ОСОБА_5 визнавав своє батьківство щодо неї, вони спілкувались протягом всього часу за його життя, проводили сімейні зустрічі з родичами, святкували разом дні народження. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина і враховуючи відсутність доказів родинних стосунків з померлим та наявний в суді спір щодо кола спадкоємців, вона вимушена звертатись до суду з вказаним позовом.

Згідно ухвали суду від 25.06.2020, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання, було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2020 по клопотанню позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 судом було призначено у справі судово-медичну генетично-ідентифікаційну експертизу.

25.08.2020 ухвалу суду було повернуто Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи з повідомленням, що вирішити питання біологічної спорідненості між ймовірним братом та сестрою не можливо у зв`язку з відсутністю відповідних методик.

В суді позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 , свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов ОСОБА_4 не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні посилаючись на обставини, викладені у поданій ОСОБА_2 позовній заяві та поданих заявах по суті спору.

Відповідач ОСОБА_3 позов ОСОБА_2 не визнав у повному обсязі, позов ОСОБА_4 визнав у повному обсязі. Надаючи пояснення по суті вказаних вимог, посилався на обставини, викладені ним у відзивах на позовні заяви та інших поданих ним заявах по суті спору.

Позивачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_1 поданий ними позов підтримали у повному обсязі, просили суд про його задоволення. Позов ОСОБА_2 не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні посилаючись на обставини, викладені у поданих по суті спорів заявах.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, Обухівська районна державна нотаріальна контора Київської області у судове засідання не з`явились, на адресу суду представниками подано заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , причина смерті хронічна ішемічна хвороба серця (а.с.10, 11 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась позивачка ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Відповідно до даних у свідоцтві про народження, матір`ю дитини вказана ОСОБА_9 , батьком вказано ОСОБА_10 .. Запис про батька дитини вчинений за вказівкою матері на підставі статті 55 КпШС України, яка діяла на час складення актового запису про народження дитини (на даний час ст.135 СК України).

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю дитини вказана ОСОБА_11 , батьком вказано ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про її народження, як зазначили суду позивачка ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_11 (мати позивачки) відомості про батька дитини вказані зі слів її матері (а.с.63 т.1).

Згідно довідки Германівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_2 за свої особисті кошти похоронила померлого батька ОСОБА_5 з яким постійно проживала разом без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та вели спільне господарство (а.с.11 т.1 зворотна сторона).

Після смерті ОСОБА_5 відкрито спадкову справу. Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_12 ..

У своїх позовних вимогах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просять суд встановити факт батьківства померлого ОСОБА_5 стосовно них. В обґрунтування позовних вимог обидві позивачки посилаються на покази свідків, світлини батька у різні періоди життя.

Судом були допитані свідки заявлені з боку позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 ..

Так, свідок ОСОБА_13 у суді пояснила, що вона є сусідкою покійного ОСОБА_5 .. Під час життя ОСОБА_5 визнавав ОСОБА_2 своєю донькою. Забирав її з пологового будинку, казав, що вона його донька. Саме ОСОБА_2 займалась його похованням. Свідок вказала, що років 20 тому бачила відповідача з сестрою та їх матір`ю в селі, вони приїздили і спілкувались з померлим, де вони жили, коли приїздили їй не відомо. Останні 20 років померлий через її двір щовечора ішов до будинку матері ОСОБА_2 , а де саме він жив, їй не відомо. Коли відбулась крадіжка, свідок викликала працівників поліції і зателефонувала ОСОБА_9 - матері позивачки, після чого підійшов померлий до свого будинку. Свідок бачила, як на похоронах ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 (його син) обіймав позивачку ОСОБА_2 та співчував їй.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що він є братом померлого та вважає ОСОБА_2 своєю племінницею. Зазначив, що померлий при житті завжди визнавав її своєю дочкою, піклувався про неї. ОСОБА_11 з дітьми приїздила в село, ОСОБА_15 з ОСОБА_16 ціле літо були в селі, коли свідок приїздив з родиною з ОСОБА_17 . Померлий брат не пояснював йому чи визнає він ОСОБА_15 своєю донькою. Йому відомо, що на утримання ОСОБА_16 померлий платив аліменти, а на ОСОБА_15 ні, чому він не пояснював, допомагав їх матері будувати дачу. Також він їздив до Києва навідувати дітей, які жили з матір`ю, а сам померлий жив в селі. Останні роки жив в будинку ОСОБА_2 ..

Свідок ОСОБА_18 у суді пояснила, що вона є хрещеною матір`ю позивачки ОСОБА_4 , а батьком її є померлий ОСОБА_5 .. Зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_11 , і їй відомо, що ОСОБА_5 забирав ОСОБА_4 з пологового будинку, про те, що він не записаний батьком дитини, їй відомо не було. Він жив і в Києві і в селі. Коли ОСОБА_15 народила дитину, ОСОБА_5 приїздив кожний четвер до Києва. Свідок вказала, що покійний, окрім ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ніколи не говорив їй про інших дітей у нього. Коли свідок приїздила до села, то вона жодного разу не бачила там ОСОБА_2 , їй відомо, що покійний ОСОБА_5 хворів і згодом помер.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою в с.Германівка, у 1980 ОСОБА_16 разом з матір`ю та батьком проживав у будинку матері ОСОБА_5 разом з його сестрами. Свідок бачила, як ОСОБА_11 гуляла з ОСОБА_16 та з коляскою, де знаходилась ОСОБА_15 . Їй відомо, що влітку ОСОБА_15 та ОСОБА_16 жили в будинку матері померлого, ОСОБА_5 дуже добре ставився до дітей. Свідок вказала, що вона жодного разу не бачила ОСОБА_2 в будинку матері померлого ОСОБА_5 , вона не спілкувалась з ним, з приводу його це донька, чи ні. Зазначила, що померлий ходив туди - сюди і до своєї хати і до хати ОСОБА_2 , зі слів мешканців села, їй відомо, що ОСОБА_2 є його донькою, але сам померлий їй про це не говорив. З покійним вона не обговорювала дітей, а сестри його говорили, що в нього двоє дітей - ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , за ОСОБА_20 нічого не говорили.

Свідок ОСОБА_21 у суді пояснила, що вона є сусідкою матері ОСОБА_2 .. Їй відомо, що померлий ОСОБА_5 до 1986 року десь років зо два проживав у матері ОСОБА_20 , він називав її донькою та дорожив нею. ОСОБА_20 називала ОСОБА_5 батьком, у них були родинні відносини, вони жили, як сім`я, вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_11 у суді пояснила, що вони з померлим познайомились у 1979 році. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є її дітьми. Спочатку вони проживали у домі матері покійного ОСОБА_5 з його сестрами, потім через рік поїхали до її батьків, десь через місяць померла мати ОСОБА_5 і вони відклали весілля на рік. У 1980 році народився ОСОБА_16 , вона умовляла ОСОБА_5 переїхати Києва. Коли вона народила ОСОБА_15 , то поставила умову ОСОБА_5 , що він зареєструє себе батьком ОСОБА_15 , коли переїде до Києва. Свідок зазначила, що покійний приїздив кожну суботу та неділю до м.Києва, допомагав їй будувати дачу, він забирав її з пологового будинку, коли вона народила ОСОБА_15 , а ОСОБА_16 в цей час жив в с.Германівка з його сестрами. Коли вони приїздили в с.Германівка, то зупинялись у будинку померлого, ходили всією родиною в гості до родичів. Померлий однаково ставився до обох дітей, вони спілкувались і на даний час спілкуються з родичами померлого, вони визнають ОСОБА_15 , як доньку померлого ОСОБА_5 .. Коли вона говорила, що їй важко самій в Києві з двома дітьми, померлий пропонував забрати ОСОБА_15 до себе в село. Свідок вказала, що коли вона приїздила з дітьми в с.Германівка, то жодного разу не бачила ОСОБА_2 , в селі ходили слухи, але від самого померлого вона жодного разу не чула, ані про вагітну жінку, ані про наявність дитини. ОСОБА_5 приїздив на кожні вихідні до міста, про наявність у нього інших стосунків, свідок не запитувала. ОСОБА_15 визнавав і сам померлий і його родичі, він не надавав матеріальної допомоги, але допомагав фізично будувати дачу для ОСОБА_15 .

Заслухавши показання допитаних свідків, суд дійшов висновку, що вони є логічними, послідовними, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому приймаються судом до уваги, як належний та допустимий доказ у справі.

Згідно з копією лікарського свідоцтва про смерть, тіло померлого ОСОБА_5 отримувала позивачка ОСОБА_2 ..

Крім того, з Декларації про вибір лікаря з надання первинної медичної допомоги померлому ОСОБА_5 , вбачається, що контактною особою представником вказано позивачку ОСОБА_2 ..

Як вбачається зі скриншотів переписки позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 , вони почали спілкуватись вже після похорону ОСОБА_5 .. В переписці ОСОБА_2 повідомляла, що батько хотів, щоб вони спілкувались між собою. Також вона повідомляла, що після смерті їх батька до хати покійного внадились злодії, декілька разів викликали поліцію.

Також, відповідно до письмових пояснень представника 3-особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Германівської сільської ради Обухівського району Київської області, вбачається, що ОСОБА_5 був прописаний за адресою: АДРЕСА_2 , з 1984 року і до дня смерті, він фактично проживав із цивільною дружиною ОСОБА_9 та виховували спільну доньку - позивачку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок за адресою: АДРЕСА_2 був непридатний для проживання. Позивачці ОСОБА_2 видавалась довідка про те, що вона власником коштом поховала батька ОСОБА_5 .. До моменту поховання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в с.Германівка не з`являлись. Померлий ОСОБА_5 за життя жодним чином не повідомляв, що ОСОБА_4 є його донькою, було відомо, що ОСОБА_3 є його рідним сином і він не приховував своїх родинних відносин зі ОСОБА_2 , яка часто навідувала його на роботі та була довіреною особою і отримувала за нього орендну плату за пай.

Що стосується наявних у матеріалах справи фотокарток із зображенням родинних свят, вбачається, що на них висвітлені обставини спілкування померлого ОСОБА_5 з зі своїми дітьми, а також спілкування дітей померлого, в тому числі ОСОБА_4 , як з померлим, так і з його родичами.

Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до ІНФОРМАЦІЯ_6 , розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

В третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Крім цього, Пленум Верховного Суду України в абз.3-5 п.7 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вказав, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт батьківства може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» і правової позиції Суду у справі № 6-20цс15 від 25.02.2015 р. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, народженої до 1 січня 2004 (тобто до набрання чинності Сімейного кодексу) необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім`ю.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 6-20цс15.

Відповідно до ст.7 Конвенції «Про права дитини», - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Також слід зазначити, що Верховний Суд України, аналізуючи практику судів при вирішенні питань про встановлення фактів, вважав, що заяви про встановлення факту батьківства (материнства) суд розглядає у разі смерті особи, яку заявник визнає батьком.

Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, заяви, встановленим статтями 119 ЦПК України 2004 року, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим статтею 258 цього Кодексу.

Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. З урахуванням зазначеної в заяві мети суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Зміст рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен містити крім іншого, мету його встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно з вимогами ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач ОСОБА_3 позов ОСОБА_4 визнав у повному обсязі.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, із врахуванням наявних достовірних даних як про визнання свого батьківства стосовно ОСОБА_2 і ОСОБА_4 померлим ОСОБА_5 за життя, так і про спільне проживання й ведення спільного господарства останнім та кожною з матерів дітей у відповідні періоди до їх народження, спільне виховання або утримання ними дітей, суд приходить до переконання про достатність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_4 ..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 121, 122, 125, 126, 128, 130, 134, 135 СК України, та ст.ст. 2, 4, 5, 28, 76, 77, 89, 141, 263, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, Обухівська районна державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства - задовольнити.

Встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту батьківства - задовольнити.

Встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 01.07.2022.

Суддя: