ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/543/22 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

секретаря судового засідання

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка В.В.,

відповідача ОСОБА_2 та його адвоката Дячук С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/20637/21 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року про стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення виплати аліментів, -

ВСТАНОВИв:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача в її користь 9952,79 гривень пені за несвоєчасну сплату аліментів за травень - листопад 2021 року на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 3393,58 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 992 гривень 40 копійок судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові втрати на правову допомогу в розмірі 1190 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 3300 грн.

В задоволенні решти заяв відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, які поніс останній в ході розгляду даної справи.

Не погоджуючись з вказаним вище додатковим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї витрат на правничу допомогу, оскільки вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми процесуального права та постановити нове, яким в цій частині ОСОБА_2 у задоволенні його заяви відмовити.

Зазначає, що оскільки вона в силу вимог п.3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»,була звільнена судом першої інстанції від сплати судового збору, а судовий збір є складовою судових витрат, тому вона також звільнена і від сплати витрат на професійну правову допомогу, яку поніс відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зазначає, що згідно з п.3 ч.1 ст.5 ЗУ Про судовий збір, позивачі у справах про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів звільняються лише від сплати судового збору, а не від решти судових витрат.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходив з того, що під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокат до закінчення судових дебатів звернулася до суду із заявою про відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу та у встановлений законом строк надала докази на підтвердження розміру таких витрат. Клопотання про зменшення цих витрат від позивача не надходило. Та обставина, що позивач звільнений від сплати судового збору, не є підставою для звільнення його від обов`язку відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, оскільки цивільним процесуальним законодавством не встановлено пільг щодо звільнення від сплати таких витрат у спірних правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі питання щодо розміру стягнених витрат на правничу допомогу з позивача ОСОБА_1 в корить відповідача ОСОБА_2 та їх розподіл між сторонами не ставиться, тому колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в межах дотримання судом процесуальних вимог та підстав щодо стягнення з ОСОБА_1 таких витрат.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

Аналізуючи вимоги статті 270 ЦПК України, слід дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу надавалася правнича допомога адвокатом, яка здійснює свою діяльність згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданим на підставі рішення Ради адвокатів Тернопільської області від 21 травня 2021 року №59/4. Адвокат представляла інтереси відповідача на підставі договору про надання правової допомоги від 30 листопада 2021 року.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що клієнт зобов`язується оплатити Адвокатському об`єднанню кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням договору та своєчасно і у повному обсязі сплачувати обумовлений договором гонорар адвоката Адвокатського об`єднання.

Згідно з п.4.2 цього договору, за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 5 000 грн.

Як вбачається з протоколу судового засідання Тернопільського міськрайонного суду від 16.02.2022 р., під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокат до закінчення судових дебатів звернулася до суду із заявою про відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу та у встановлений законом строк надала докази на підтвердження розміру таких витрат. Так, на підтвердження понесених витрат відповідач надав: договір про надання правничої допомоги від 30.11.2021 р.; акт виконаних робіт до даного договору; копію квитанції про оплату відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Тому, виходячи з вищевикладеного, встановивши, що стороною відповідача було заявлено вимогу щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до судових дебатів, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат відповідача на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката з наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також врахувавши, що клопотання про зменшення цих витрат від позивача не надходило, суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви про ухвалення у справі додаткового рішення та стягнення з позивача на користь відповідача 3300 грн. судових витрат пропорційно позовним вимогам, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з позивача витрати на правову допомоги, оскільки позивач в силу вимог п.3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, а тому вона також звільнена і від сплати витрат на професійну правову допомогу, яку поніс відповідач не може бути прийнято колегією суддів до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно із пунктом 1 частини третьої цієї статті до витрат, пов`язаних із розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частини першої статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п.3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Позивач ОСОБА_1 при поданні позовної заяви про стягнення пені за прострочення виплати аліментів в суд першої інстанції була звільнена від сплати судового збору, що мало місце в силу вимог наведеного вище Закону .

Проте позивач, будучи звільненим від сплати судового збору, не звільняється від сплати решти судових витрат, у тому числі і витрат на правничу допомогу.

Враховуючи зазначені положення законодавства, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, а також той факт, що відповідач у справі належним чином документально підтвердив такі витрати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення з позивача на користь відповідача.

Таким чином, відсутні підстави для звільнення позивача від обов`язку щодо відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Виходячи з вищезазначеного, висновки суду про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу є правильними та обґрунтованими та не спростовуються доводами апеляційної скарги. Звільнення позивача від сплати судового збору не звільняє позивача від сплати витрат на правову допомогу.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 567/517/17 (провадження № 61-14555св19), від 22 листопада 2018 року у справі № 635/5462/17 (провадження № 61-41310св18).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлені апелянтом підстави для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду в даному випадку відсутні, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича залишити без задоволення.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі 3300 грн. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 5 липня 2022 року.

Головуючий

Судді