РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2022 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участі секретаря судового засідання Лиса Ю.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Турчинського М.І.,
представника відповідача-1 Кравченко О.М.,
представника відповідача-2 Шевченко А.Ю.,
представника відповідача-3 Кріль Ю.А.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Турчинського М.І., у листопаді 2011 року, звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.05.2010 року слідчим СО ЗМУ ГУМВС України було порушено кримінальну справу № 4671002 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, якому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
В подальшому, за наслідками неодноразового розгляду кримінальної справи в судах України, постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.2.2013 року, кримінальну справу направлено прокурору м. Запоріжжя для проведення додаткового розслідування.
Внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності та вчинення процесуальних обмежень ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода, яка виразилася в порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, зокрема з батьками, студентами та співпрацівниками, оскільки слідчим було направлено відповідну постанову до ректорату університету про усунення причин та умов, що сприяли злочину, у зв`язку з чим, стало відомо колективу університету та студентам про притягнення до відповідальності, позивач на час отримання постанови був студентом ІІ курсу навчання; а також вимагало та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації власного життя.
За період перебування під судом та слідством у позивача погіршився стан здоров`я та взаємовідносини з рідними, було обмежено право у виїзді за межі Запорізької області та країни через заборону в оформленні паспорту громадянина України для виїзду за кордон.
Також, слідчим було накладено арешт на автомобіль та який було поміщено на спецмайданчик, чим обмежено право у користуванні автомобілем та відповідно на час розслідування та розгляду справи обмежено право й розпорядження автомобілем.
Окрім того було спричинено інші несприятливі умови життєдіяльності. Крім того, за службовою халатністю до статичних даних були внесені відомості про скоєння позивачем злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (грабіж), який є більш тяжким та відноситься до категорії умисних злочинів, що несприятливо відобразилось для позивача.
З огляду на зазначені позивачем вимоги законодавства та враховуючи, що йому була спричинена моральна шкода внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та обрання запобіжного заходу та тривалого досудового розслідування, а також те, що внаслідок незаконного притягнення порушення кримінальної справи було накладено арешт на майно, позивач просить суд постановити рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури, яку він оцінює у розмірі 1 120 000,00 грн.
Крім того, за час здійснення судового розгляду, ОСОБА_1 був вимушений звернутися до спеціалістів в області права адвокатів за наданням юридичної (правничої) допомоги щодо його захисту від незаконного кримінального переслідування, у зв`язку із чим було оплачено такі послуги, які ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного бюджету.
Розрахунок морального відшкодування становить: період перебування під судом та слідством: з 05.05.2010 року по 31.09.2019 року (112 місяців х 10 000,00 грн. = 1 120 000,00 грн.
Розрахунок сум сплачених за надання правничої допомоги: 70 000,00 грн. + 57 000,00 грн. = 127 000,00 грн.
З наведених мотивів просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 120 000 грн. та компенсацію сум сплачених у зв`язку із наданням юридичної допомоги у розмірі 127 000,00 грн.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24.01.2021 року.
11.01.2022 року від представника відповідача 1 заступника начальника ВПЗ ГУНП в Запорізькій області Крамар В. надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Вказує, що з матеріалів доданих до позовної заяви вбачається, що кримінальну справу № 4671002, відносно позивача 05.05.2010 року було порушено слідчим СО ЗМ ГУМВ України в Запорізькій області за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
31.05.2010 року слідчим СО ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області було винесено постанову у рамках кримінальної справи № 4671002 про пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Щодо обставин ДТП, представник відповідача-1 вказує, що 03.05.2010 року о 23 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем БМВ 520 н.р. НОМЕР_1 здійснював рух в крайньому лівому ряду проїжджої частини пр. Леніна рухаючись з боку вул. 12 Квітня, у напрямку бульвару Шевченка в м. Запоріжжі, наближаючись до позначеного дорожніми знаками і дорожньою розміткою нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі будинку 167 по пр. Леніна в м. Запоріжжі.
Попереду автомобіля БМВ 320 під керуванням ОСОБА_1 в попутному напрямку, у середньому ряду проїжджої частини пр. Леніна в м. Запоріжжя, здійснював рух мікроавтобус «Фольцваген ЛТ» під керуванням ОСОБА_2 .
В той же час, пішоходи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , перебуваючи в районі буд. 167 по пр. Леніна в м. Запоріжжі, перетинали проїжджу частину пр. Леніна, рухаючись з права на ліво заходом пуху автомобіля БМВ 320 та мікроавтобуса «Фольцваген ЛТ», здійснюючи перетин проїжджої частини в безпосередній близькості біля позначеного дорожніми знаками і розміткою нерегульованого пішохідного переходу.
Водій ОСОБА_1 наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість виявити необхідність зниження швидкості та враховуючи повну зупинку мікроавтобуса «Фольцваген ЛТ» (що рухався попереду, в середньому ряду проїжджої частини пр. Леніна, та надав перевагу в русі пішоходам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), діючи в порушення правил безпеки дорожнього руху, зменшив швидкість, проте не зупинився, щоб переконатись у відсутності пішоходів. Такі дії ОСОБА_1 потягло за собою наїзд на пішоходів та завдання їм тілесних ушкоджень (середнього ступеня тяжкості), згідно з висновками експерта № 1097 від 25.05.2010 року та № 1170 від 14.06.2010 року.
Таким чином, органом досудового розслідування вбачалось, що позивач своїми діями порушив вимоги п.п. 18.4., 12.3., Правил дорожнього руху України, що перебувало у прямому причино-наслідковому зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у виді тілесних ушкоджень.
Під час проведення відтворення обстановки подій за участю позивача, було встановлено, що ОСОБА_5 зазначив технічно неспроможні технічні пригоди та наслідками у виді тілесних ушкоджень.
Під час проведення відтворення обстановки та обставин поді за участю позивача, було встановлено, що ОСОБА_5 зазначив технічно неспроможні технічні данні стосовно механізму вчинення ДТП.
На підставі даних наданих позивачем, свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 було призначено судово автотехнічну експертизу, згідно висновків якої ОСОБА_11 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом своєчасного зниження швидкості руху аж до повної зупинки до лінії руху пішоходів.
За результатами розслідування кримінальна справа № 4671002 з обвинувальним актом була скерована до розгляду по суті до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
18.12.2013 року постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя кримінальну справу надіслано на додаткове розслідування. При цьому, однією із причин повернення стало те, що частина свідків а саме водій маршрутного мікроавтобуса, до залу судового засідання не з`явились, а встановити його місцезнаходження не надалось можливим.
Тобто, підставою для повернення справи на додаткове судове розслідування стало те, що частина свідків не підтвердили свої особисто свої свідчення, які надавались ними на стадії досудового розслідування.
В ході проведення досудового розслідування кримінального провадження потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_12 було запрошено до органу досудового розслідування для складання заяв про залучення їх до кримінального провадження в якості потерпілих. В цей же час, вищезазначені потерпілі від подання заяв відмовились, про що власноруч склали відповідні процесуальні документи. Письмової згоди на визнання їх потерпілими у вказаному кримінальному провадженні не надали, а кримінальне провадження взагалі просили закрити.
Згідно з редакцією, чинною на момент проведення досудового розслідування, з моменту внесення відомостей до ЄРДР до моменту закриття провадження у справі) диспозиція ч. 2 ст. 477 КПК України встановлювала що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених: частиною першою статті 286 (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, без обтяжуючих обставин).
Щодо обґрунтування відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, представник відповідача-1 звертає увагу суду, що моральні страждання, які зазначає позивач міг зазнати не внаслідок протиправних дій посадових осі, а саме внаслідок своїх власних дій, оскільки саме він керував транспортним засобом, здійснив наїзд на пішоходів на пішохідному переході, які отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження. Дії працівників правоохоронних органів були реалізацією вимог чинного законодавства. Крім того, в матеріалах кримінального провадження містились показання свідків, висновку експертів про тілесні ушкодження, висновок автотехнічної експертизи, відповідно до якої ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом своєчасного зниження швидкості руху аж до повної зупинки до лінії руху пішоходів що є доказами, що в діях позивача міститься склад кримінального правопорушення. Зокрема, представник наголошує увагу суду, що якщо б потерпілі у даному кримінальному провадженні не відмовились від обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в органу досудового розслідування були відсутні підстави для закриття кримінального провадження.
Зокрема, для підтвердження позиції позивача, повинні бути проаналізовані та порівняні його соціальні зв`язки, ритм життя, надана оцінка освіті, роботі, міцності зв`язків у суспільстві, громадської позиції, конкретні фізичні та психологічні страждання, які зазнав позивач, як до вчинення певних процесуальних дій відносно ОСОБА_1 , так й після.
Жодних посилань, які є відображенням положенням закону та які завдали позивачу моральну шкоду, які б підкріплювались поясненнями, доказами із зазначенням, як такі страждання відобразились на повсякденному житті позивача та завдали йому моральної шкоди до суду не надано.
Представник відповідача-1 вказує у відзиві, що позивач перебував під слідством повних 42 місяців та 8 днів. Таким чином, розрахунок моральної шкоди повинен здійснюватися із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 000,00 грн. х 42 місяці 8 днів = 289 917,28 грн.(з яких 288 000 (за повних 42 місці) та 1 714,28 грн. (за 19 днів, що вираховується наступним за 1 місяць перебування під слідством виплачується один мінімальний розмір заробітної плати 6 000 грн. / на кількість днів у місці (у лютому 28 днів) + 214,28 грн. в день х на 8 днів = 1 714,28 грн.), а не 1 120 000,00 грн., як визначив позивач.
На думку Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, відсутні підстави для відшкодування, оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано та не підтверджено всіма доказами заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій або бездіяльністю посадових осіб органів поліції, а також не надано обґрунтованих та належних доказів дії та бездіяльності посадових осіб поліції, відсутні докази того, що підтверджують факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, або майнового характеру, внаслідок дій або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Окрім того, представник відповідача-1 звертає увагу суду на те, що позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено документів, які визначені чинним законодавством та підтверджують правові підстави для здійснення розподілу судових витрат.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу до матеріалів позовної заяви долучено договір про надання правової допомоги без номеру від 15.06.2010 року укладеного між позивачем та адвокатом Спиридоновим М.М. Відповідно до розділу 4 даного договору остаточний розмір гонорару адвоката визначається сторонами шляхом підписання актів приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до акту приймання-передачі робіт від 15.01.2014 року до договору до правової допомоги, загальна сума витрат на правову допомогу визначена у розмірі 70 000 грн. Проте, до даного акту приймання-передачі послуг не долучено доказів, що адвокат дійсно виконував свої обов`язки та брав участь у судових засіданнях, не зазначено години витрачені для участі у судових засіданнях та підготовку до них, відсутні виписки або копії журналів судових засідань тощо квитанція. З урахуванням вище договір про надання правової допомоги та акт приймання передачі робіт не є належними доказами, що підтверджують витрати на правову допомогу.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу до матеріалів позовної заяви також долучено договір про надання правової допомоги без номеру від 02.02.2014 року укладеного між позивачем та адвокатом Турчинським М.І. Відповідно до пункту 6 даного договору вартість робіт по наданню юридичних послуг погоджується сторона й додатковою угодою. В цей же час, до матеріалів позовної заяви не долучено копії додаткової угоди з якої можливо встановити підстави та форму оплати правової допомоги.
Крім того, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено копії квитанцій про сплату грошових коштів за наданні послуги, в цей же час, на думку представника відповідача-1, такі квитанції не можуть бути підтвердження понесених витрат позивачем, оскільки квитанція не відповідає вимогам фіскальних документів, визначених чинним законодавством України, як наслідок, не може бути належним доказом здійснення такої оплати.
Відтак, на думку представника відповідача-1, позовна вимога щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 127 000,00 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу також не підлягає задоволенню.
Посилаючись на викладене, представник відповідача-1 просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2022 року, за клопотанням представника відповідача-2, продовжено Запорізькій обласній прокуратурі строк для подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1
25.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача-3 Державної казначейської служби України від 13.01.2022 року надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого представник просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Звертає увагу суду на те, що суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у позовній заяві (щодо порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, вжиття додаткових зусиль для організації свого життя) є лише припущеннями, оскільки підтверджуючих доказів позивачем не надано. Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.
Крім того, в матеріалах справи відсутні письмові докази звернення позивача до відповідного правоохоронного органу з письмовою заявою про надання дозволу на вільне пересування, а також відсутні жодні письмові відмови з цього питання. Позивачем не надано жодного судового документа, яким би визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано шкоду, позовну вимогу належним чином не обґрунтовано, то вона не може підлягати задоволенню. Оскільки позивачем не обґрунтовано та не підтверджено доказами заподіяння йому моральної шкоди, то підстави для її відшкодування відсутні.
Вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених при розгляді кримінальної справи у розмірі 127 000,00 грн. не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з недотриманням позивачем порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченого Законом України та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 року за № 106/1131. У зв`язку з тим, що позивач не звертався до відповідних державних органів для визначення розміру матеріальної шкоди, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні. Крім того, на думку представника відповідача-3 встановлення розміру грошових коштів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Враховуючи викладене, та оскільки позовні вимоги належним чином не обґрунтовано, представник відповідача-3 вважає, що позов задоволенню не підлягає.
27.01.2022 року Запорізькою обласною прокуратурою засобами поштового зв`язку надіслано на адресу суду відзив на позовну заяву у якому представник відповідача проти позову заперечував. Пояснив, що ОСОБА_1 набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Разом з цим, позивач просить стягнути за рахунок держави на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 120 000,00 грн., обрахованої з 05.05.2010 року (порушення кримінальної справи № 4671002) по 31.09.2019 року (наступний день після винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження).
Оскільки у Законі № 266/94-ВР відсутня правова підстава «порушення кримінальної справи», розрахунок відшкодування моральної шкоди слід починати з 25.05.2010 року дата обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, оскільки вказане фактично обмежувало права позивача.
Беручи до уваги, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» від 02.12.2021 року мінімальний розмір заробітної плати становить 6 500,00 грн., розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою становить 288 816,70 грн., та розрахована наступним чином: 44 місяців*6,500 грн. (286 000 грн.) + 6 500 грн.:30 днів*13 днів (2 816,70) грн.
Разом з цим, позивач просить стягнути за рахунок держави на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 120 000,00 грн.
Представник відповідача-3 зазначає суду, що будь-яких належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 76, 80 ЦПК України, в обґрунтування збільшення мінімально гарантованого державою розміру відшкодування позивачем не надано. Отже, відсутні належні обґрунтування розміру обрахованої моральної шкоди.
Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмір, позивач не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому, ніж встановлено Законом.
Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Оскільки після 07.02.2014 року права позивача жодним чином не обмежувались, Запорізька обласна прокуратура вважає, що не підлягає відшкодуванню і правова допомога за договором від 02.02.2014 року на загальну суму 57 000,00 грн.
Таким чином, позивачем невірно розраховано період перебуваннями під слідством і судом, не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження моральних страждань, які, на його думку, є підставою для збільшення розміру моральної шкоди.
Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди та компенсації сум сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, представник відповідача-2 вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2022 року, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.
Представники відповідачів Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби, кожен окремо у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі та просить врахувати доводи, що наведені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, 05.05.2010 року Слідчим відділом Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області порушено кримінальну справу № 4671002 стосовно ОСОБА_1 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що трапилась 03.05.2010 року (а.с. 7).
Постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС країни в Запорізькій області від 31.05.2010 року, ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі № 4671002 та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 21).
16.06.2010 року постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, накладено арешт на автомобіль «БМВ-520», р.н. НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 (а.с. 18).
За результатами досудового розслідування кримінальну справу № 4671002 з обвинувальним актом було скеровано до розгляду по суті до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.23.2013 року, кримінальну справу № 4671002 надіслано на додаткове розслідування.
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Між сторонами виник спір з приводу відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься відшкодування шкоди.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду).
Судом встановлено, що 05.05.2010 року Слідчим відділом Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області порушено кримінальну справу № 4671002 стосовно ОСОБА_1 (а.с. 7), а 31.05.2010 року постановою слідчого Слідчого відділу Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого у кримінальній справі № 4671002 та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 21).
Частиною 1 ст. 43 КПК України (в ред. 1960 року, яка діяла на момент притягнення позивача до кримінальної відповідальності), обвинуваченим є особа, щодо якої у встановленому цим Кодексом порядку винесена постанова про притягнення як обвинуваченого. Після призначення справи до судового розгляду обвинувачений називається підсудним.
Відповідно до рішення КСУ від 27.10.1999 року притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Досудове слідство проводиться лише після порушення кримінальної справи і в порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 1 ст. 113 КПК України в ред. 1960 року).
Статтями 131, 132 КПК України (в ред. 1960 року) вбачається, що притягнення особи як обвинуваченого відбувається шляхом винесення слідчим постанови про притягнення як обвинуваченого, в якій зазначається, які саме дії ставляться в вину обвинуваченому.
Саме з моменту винесення такої постанови і повідомлення особі про це за нормами КПК України (в ред. 1960 року) вважається, що особа притягнута у кримінальному провадженні у якості обвинуваченого.
Тобто, починаючи з 05.05.2010 року ОСОБА_1 був підданий кримінальному переслідуванню як особа, що обвинувачується у вчинені злочину.
В подальшому, 25.05.2010 року слідчим СВ Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області обвинуваченому ОСОБА_1 обрано як міру запобіжного заходу підписку про невиїзд.
Та в подальшому, відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний висновок про вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, кримінальну справу скеровано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
Така хронологія подій відповідає даним, які містяться у поданих позивачем доказах, та даним, які вказані у відзивах Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури, а також не заперечувалася сторонами в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини визначає кримінальне обвинувачення як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння, при цьому, в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного (рішення у справі Екле проти Німеччини). Європейським судом з прав людини як висунення обвинувачення визнаються, зокрема, такі обставини: арешт особи (рішення у справі Вемхофф проти Німеччини), офіційне повідомлення про намір здійснення стосовно особи кримінального переслідування (рішення у справі Ноймайстер проти Австрії), початок досудового слідства проти конкретної особи чи арешт банківських рахунків конкретної особи (рішення у справі Рінґайзен проти Австрії).
Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що обвинуваченим (підозрюваним) у вчиненні кримінального правопорушення є особа, відносно якої фактично розпочато досудове слідство, з моменту офіційного доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння.
Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що обвинуваченим (підозрюваним) у вчиненні кримінального правопорушення є особа, відносно якої фактично розпочато досудове слідство, з моменту офіційного доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння.
Таким чином, з огляду на ст. 9 КПК України та практику Європейського суду з прав людини особа, відносно якої розпочате досудове розслідування за фактом вчинення цією особою конкретного кримінального правопорушення, повинна мати процесуальні права підозрюваного.
З урахуванням наведеного у розумінні практики Європейського суду з прав людини, ОСОБА_1 з моменту повторного внесення відомостей до ЄРДР і до моменту закриття кримінального провадження фактично був особою, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із тим, що досудове розслідування проводилося з приводу вчинення ДТП конкретною особою, а саме позивачем, а, отже, він мав права підозрюваного, передбачені ст. 42 КПК України.
Суд приходить до висновку, що в результаті незаконних дій органу досудового слідства та працівників прокуратури позивач протягом 108 місяців 25 днів (з дня порушення кримінальної справи 05.05.2010 року та до дня закриття кримінального провадження 30.09.2019 року) незаконно перебував під слідством та судом, що відповідно до норм статті 1176 ЦК України, Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є підставою для відшкодування шкоди моральної шкоди.
Так, законом визначено мінімальний розмір моральної шкоди в місяць мінімальна заробітна плата, розмір якої, згідно вимог Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік, станом на час вирішення справи, становить 6 000,00 гривень.
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, що рахуються з дня порушення кримінальної справи 05.05.2010 року та до остаточного закриття кримінального провадження 30.09.2019 року, а тому мінімальна сума компенсації моральної шкоди за 108 місяців 25 днів перебування позивача під слідством та судом становить (6 000,00 грн. х 108 місяців 25 днів) 653 000,00 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законом України Про державний бюджет України на 2021 рік.
Також суд звертає увагу, що з 19.11.2012 року набрав чинності Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012 року № 4651-VI, згідно пункту 9 Розділу XІ Перехідних положень якого запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжували свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Судом встановлено, що 05.05.2010 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 286 КК України, 25.05.2010 року обвинуваченому ОСОБА_1 обрано як міру запобіжного заходу підписку про невиїзд, однак матеріали справи не містять доказів, що даний запобіжний захід був скасований в порядку, передбаченому КПК (редакції 1960 року). Таким чином за час перебування під час застосованої відносно позивача підписки про невиїзд він був позбавлений конституційного права громадянина України вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час.
Безпідставні доводи представників Запорізької обласної прокуратури та ГУНП в Запорізькій області про те, що за відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності з боку органів досудового слідства, дізнання, прокуратури та суду підстави для відшкодування шкоди відсутні. Так само, не заслуговують на увагу твердження представників відповідачів, що після внесення відомостей до ЄРДР з 07.02.2014 року і до закриття кримінального провадження 30.09.2019 року позивач процесуального статусу підозрюваного у розумінні КПК України не набув.
Ця обставина спростовується постановою про закриття кримінального провадження від 30.09.2019 року, яка не оскаржена і не скасована у встановленому законом порядку, і відповідно до якої під час розслідування кримінального провадження встановлена відсутність в діянні саме ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Тобто органом досудового розслідування не доведена вина ОСОБА_1 і для відшкодування шкоди не вимагається встановлення окремими рішеннями суду обставин незаконності дій та вини органу досудового розслідування.
Визначаючи розмір завданої позивачеві моральної шкоди, суд застосовує частину третю статті 13 Закону Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та приходить висновку, що мінімальний розмір такої шкоди становить 653 000,00 грн. (6 000,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом першої інстанції) Х 108,25 (строк незаконного перебування під слідством) = 653 000,00 грн.,), однак врахувавши тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством 9 років 25 днів, застосування до нього міри запобіжного заходу - підписки про невиїзд, неможливості виїхати за межі країни, тощо врахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті й виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважав за потрібне стягнути на його користь 1 120 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, відповідно, не обмежуючись, законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування, оскільки зважаючи на загальний, значний термін перебування під слідством і судом позивача, перевищення визначеного судом розміру моральної шкоди від мінімально встановленого законом розміру є виправданим у цій ситуації.
Посилання відповідачів на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Положеннями статті 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка в особі відповідних органів, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом, може брати участь у судових процесах, бути стороною у справі.
Щодо розподілу судових витрат.
У відповідності до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України Про судовий збір, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Оскільки позивач у такій категорії справи звільнений від сплати судового збору, ці витрати відносяться на рахунок держави.
З приводу відшкодування понесених витрат на юридичну допомогу, надану позивачу у кримінальному провадженні суд зазначає наступне:
Положеннями статті 59 Конституції України, закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
З метою визначення порядку застосування вказаного Закону затверджено Положення Про застосування Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (надалі - Положення).
Відповідно до пункту 10 Положення, до цих сум відносяться суми, сплачені громадянином адвокатському об`єднанню (адвокату), за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Як зазначив Верховний суд у постанові від 16.04.2020 року у справі 727/4597/18, відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України Про адвокатуру та адвокатську діяльність не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон № 265/95-ВР, Положення № 13 та Положення № 148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Судом встановлено, що 15.06.2010 року між ОСОБА_1 та адвокатом Спиридоновим М.М. укладено договір про надання правової допомоги по кримінальній справі № 4671002 порушеної відносно ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування та судового розгляду у суді, Факт надання правової допомоги по кримінальній справі № 4671002 підтверджується актом прийому-здачі послуг від 15.01.2014 року, відповідно до якого адвокату сплачено позивачем 15.01.2014 року 70 000,00 грн., що підтверджується в тому числі і квитанцією Адвокатського об`єднання «Запорізька обласна колегія адвокатів» від 15.01.2014 року на суму 70 000,00 грн.
Окрім того, 02.02.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Турчинським М.І. укладено договір про надання юридичних послуг (правничої допомоги), згідно з яким Клієнт доручив, а адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу по кримінальній справі за ч. 1 ст. 286 КК України.
За надання правової допомоги за цим договором ОСОБА_1 сплатив адвокату Турчинському М.І. - 57 000,00 грн., що підтверджується також дослідженою квитанцією (загальна) № б.н. від 05.01.2020 року.
Таким чином, загальний розмір витрат на правову допомогу адвоката сплачений ОСОБА_1 в розмірі 127 000,00 грн. за захист його прав протягом усього часу кримінального переслідування. Докази сплати коштів за надання правової допомоги та фактичного надання допомоги наявні у матеріалах справи.
Зважаючи на тривалість досудового розслідування, протягом якого адвокатами здійснювався захист інтересів позивача у кримінальному провадженні, суд доходить до висновку, що сплачений позивачем гонорар адвокатам є реальним та співмірним із складністю та тривалістю справи.
Слід зазначити, що представники відповідачів у поданих відзивах заперечили щодо задоволення витрат за надання правової допомоги в розмірі 127 000,00 грн., понесених позивачем, покликаючись на те, що позивач жодних підтверджуючих документів про оплату витрат, пов`язаних із надання правової допомоги не надав, а долучені до матеріалів позовної заяви документи, повністю не підтверджують всю суму сплачених ОСОБА_1 коштів за надання правової допомоги.
Таким чином, враховуючи вищевикладене суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 127 000 грн., які витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому позов в частині стягнення витрат за надання правничої допомоги в розмірі 127 000 грн. підлягає до задоволення.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги.
На підставі викладеного, керуючись ст. 16 Конституції України, ст.ст. 16, 1167, 1176 ЦК України, Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, керуючись 4, 12, 13, 76- 78, 81, 89, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, грошові кошти в сумі 1 120 000 грн. 00 коп. та 127 000 грн. 00 коп. понесених витрат на правову допомогу по кримінальному провадженню, а всього 1 247 000 (один мільйон двісті сорок сім тисяч) грн. 00 коп.
Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 10.06.2022 року.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача адвокат Турчинський Максим Ігорович, адреса місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр-т. Металургів, 16/1;

Відповідачі: 1.Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29, ;

2.Запорізька обласна прокуратура, адреса: м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29А, ;

3.Державна казначейська служба України, адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, .

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України http://og.zp.court.gov.ua/sud0818/gromadyanam/csz/.

Суддя В.О. Макаров