Справа № 308/9078/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.

за участі секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Ярослав Юрійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року (головуючий суддя Іванов А.П.) у справі №308/9078/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_2 вернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно нотаріально посвідченого договору позики від 18.07.2017 ОСОБА_1 отримала від неї у борг кошти в сумі 10 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути у строк до 18.07.2018.

Умови договору позики позичальниця у встановлений строк не виконала та борг не повернула.

Вказувала, що борг позичальниці станом на 15.07.2021 складає 10897,53 доларів США, з яких 10 000,00 доларів США сума боргу та 897,53 доларів США 3% річних за період із 18.07.2018 до 15.07.2021.

Посилаючись на дані обставини, просила стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти в гривневому еквіваленті 10897,53 доларів США та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у сумі 10000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становить 292549 гривень; три проценти річних від простроченої суми, що становить 897,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становить 26257,15 гривень; витрати на оплату судового збору у сумі 2975,10 гривень; витрати на правову допомогу у сумі 4300 гривень.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Я.В. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 08.04.2019 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 483 на договорі позики від 18.07.2017, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 доларів США, що за курсом НБУ на момент вчинення виконавчого напису становить 267 687,00 грн, а також стягнуто з боржника плату за нотаріальні послуги в розмірі 3200 грн. Вважає, що ОСОБА_2 скористалася позасудовим способом повернення позики, вказаний виконавчий напис є чинним, в судовому порядку не оскаржувався, а відтак при ухваленні судом позитивного рішення про стягнення боргу матиме місце подвійне стягнення грошових коштів за одним договором позики. Крім того апелянт зазначає, що іншим виконавчим написом від 12.03.2019 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 06.05.2017, такий виконавчий напис пред`явлений до примусового виконання та приватним виконавцем Лукеча О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2019 ВП № 58708976. Зазначає, що законодавством України не передбачено нарахування 3% річних на іноземну валюту, а такі 3% річних можуть бути нараховані виключно у національній валюті України гривні. Крім того, апелянт вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, які стягнуті судовим рішенням.

Заслухавши позицію представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказана позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц й з огляду на те, що договірні зобов`язання у розглядуваному випадку були укладені в іноземній валюті, а саме в доларах США, то така позиція касаційної інстанції підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно договору позики грошових коштів від 18.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. зареєстрованого за № 1304, позикодавець ОСОБА_2 надала у власність позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі еквівалентній 10000 доларів США, які останній прийняв до підписання договору, із кінцевим строком виплати боргу до 18.07.2018 (а.с. 6).

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики грошових коштів від 18.07.2017.

Також з матеріалів справи вбачається, що на договорі позики грошових коштів від 18.07.2017 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. вчинено виконавчий напис від 08.04.2019, зареєстрований в реєстрі за № 483, згідно з яким нотаріус пропонує стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 несплачену у строк до 18.07.2018 заборгованість за договором позики грошові кошти в сумі 10000 доларів США, що у національній валюті України на момент вчинення виконавчого напису по курсу НБУ становить 267 687 грн. Вказано, що виконавчий напис набуває чинності з дня його вчинення, тобто з 08.04.2019 та має бути пред`явлено до виконання протягом одного року з дня його вчинення, тобто до 08.04.2020. Оригінал договору від 18.07.2017 з вчиненим на ньому виконавчим написом позивачем приєднано до матеріалів справи (а.с. 51).

Наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами та не позбавляє кредитора права на судовий захист.

Тобто саме по собі вчинення виконавчого напису, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин між сторонами договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Вчинення виконавчого напису на іншому нотаріально посвідченому договорі позики, що був укладений між сторонами 06.05.2017, та пред?явлення такого виконавчого напису до виконання не впливає на правовідносини, що склались між сторонами у даній справі щодо договору позики від 18.07.2017.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача за порушення грошового зобов?язання 3 % річних.

Колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що законодавством України не передбачено нарахування 3% річних на іноземну валюту, а визначає можливість нарахування 3% річних виключно у національній валюті України гривні.

Відповідно висновків, зазначених у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже діюче законодавство встановлює можливість виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 10 000,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 19.07.2018 до 15.07.2021 (межі позовних вимог), що становить 1092 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 10 000,00 доларів США х 1092 дні х 3: 100: 365 = 897,53 доларів США.

Відповідачем у встановленому процесуальному порядку не спростовано, що сума заборгованості перед ОСОБА_2 є іншою, ніж та, що зазначена позивачем, не наведено доводів і не подано належних і допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку боргу та трьох процентів річних.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Витрати на надану професійну правничу допомогу встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі N 329/766/.

Так, згідно договору про надання правової допомоги від 14.07.2021 № 420, укладеного між адвокатом субота Михайлом Івановичем та ОСОБА_2 , за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, що становить 4300 грн. та містить такі складову з розрахунку вартості години роботи адвоката 400 грн/год. (пункт 4). Також у цьому пункті передбачено види виконаних робіт та їх тривалість: вивчення справи 4 год; складання позовної заяви 3 год; складання відповіді на відзив, заяв, інших процесуальних документів 3 год. Всього 10 годин (4000 грн). Крім того, зазначено, що за участь в одному судовому засіданні клієнт сплачує 300 грн.

Вказані витрати пов`язані з розглядом справи; їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. Крім того, колегія зазначає; що адвокат був присутній у трьох судових засіданнях в суді першої інстанції (а.с.47, 53-54, 60-61), та в судовому засіданні апеляційного суду.

За таких обставин, рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Ярослав Юрійович залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 липня 2022 року.

Головуюча:

Судді: