печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. суддя Печерського районного суду м. Києва Ільєва Т.Г., перевіривши матеріали заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №757/16000/22-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

05.07.2022 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г., для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Окрім цього, разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій зазначено, що що 28.07.2020 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, оформлений розпискою про отримання коштів, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 130 000 (сто тридцять тисяч) доларів США. При цьому сума позики була отримана ОСОБА_2 від позивача у присутності свідка - ОСОБА_4 .

Таким чином, позивач свої зобов`язання перед ОСОБА_2 за укладеним між сторонами договором позики виконав в повному обсязі, передавши останньому обумовлену суму грошових коштів.

Отримані грошові кошти ОСОБА_2 зобов`язався виплатити (повернути) позивачу в період з жовтня 2020 року до 28 лютого 2021 року рівними щомісячними платежами, що підтверджується вищевказаною розпискою.

Станом на сьогодні за вказаною розпискою ОСОБА_2 повернуто позивачу лише 10 000 (десять тисяч) доларів США. Від повернення решти суми боргу ОСОБА_2 ухиляється, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Тобто, наразі зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем не виконані та сума залишку по боргу становить 120 000 доларів США (130 000 - 10 000), що за курсом НБУ станом на 27.06.2022 р. еквівалентно: 120 000 доларів США * 29, 2549 грн. = 3 510 588 грн. (три мільйони п`ятсот десять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень) 00 коп.

На момент отримання ОСОБА_2 в борг грошових коштів та відповідно укладення договору позики ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує з ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідь на адвокатський запит з Головного сервісного центру МВС було отримано інформацію, що 05.02.2021 р. на ім`я Відповідача 2 - ОСОБА_3 було придбано транспортний засіб Volkswagen Touareg, 2020 року випуску, № куз. НОМЕР_1 . Відтак, на думку позивача, отримані ОСОБА_2 грошові кошти було використано в інтересах сім`ї та придбано на них автомобіль, право власності на який було зареєстровано за дружиною ОСОБА_2 .

Так, ринкова вартість вищевказаного транспортного засобу станом на день подачі цієї заяви становить 61 600, 00 дол. США, що підтверджується відповідною інформацією за додатком АвтоНомери Україна. Пошук в зазначеній базі здійснювався за VIN- кодом транспортного засобу.

Відтак, оскільки договір позики було укладено відповідачем 1 в інтересах сім`ї, а отримані в борг грошові кошти було використано на потреби сім`ї - придбання транспортного засобу для дружини, то зобов`язання щодо їх повернення за нормами сімейного та цивільного законодавства виникло, в тому числі, в дружини відповідача 1 як солідарного боржника, а тому позивачем пред`явлено позовні вимоги щодо солідарного стягнення грошових коштів з обох відповідачів.

Відтак, позивачем до відповідачів, як солідарних боржників, пред`явлено позов на загальну суму 124 773, 70 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 27.06.2022 р. еквівалентно 3 650 242, 12 грн. (три мільйони шістсот п`ятдесят тисяч двісті сорок дві гривні 12 коп.), з яких: 120 000 доларів США - сума основного боргу, 4 773, 70 доларів США - 3 % відсотки річних.

Таким чином, позивач зазначає, що з урахуванням значного розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, а також враховуючи те, що заявлені грошові вимоги підтверджені належними допустимими та достовірними в розумінні ЦПК України доказами, беручи до уваги, що, незважаючи на наявність договірних відносин, відповідачі відмовляються в добровільному порядку сплатити грошові кошти за договором позики, позивач має обґрунтовані підстави вважати, що відповідачами надалі вчинятимуться дії щодо навмисної несплати грошових коштів, а в подальшому - щодо невиконання прийнятого у справі судового рішення.

За таких обставин, позивач вважає, що не вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та рухоме майно - транспортний засіб у межах суми заборгованості, унеможливить виконання рішення суду, оскільки грошові кошти та рухоме майно, які є у відповідачів на момент розгляду даної справи у суді, можуть зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення, бути відчуженими (переведеними) на користь третіх осіб, що беззаперечно призведе до неможливості та/або утруднення виконання рішення суду.

Окрім цього, позивач зазначає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявники звертаються до суду, та майнових наслідків заборони відповідачам здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме майно - автомобіль Volkswagen Touareg, 2020 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , на придбання якого були використані отримані ОСОБА_2 в борг грошові кошти, є співмірними з заявленими позовними вимогами, оскільки вартість транспортного засобу, про арешт якого просить заявник, є вдвічі меншою, ніж розмір заявлених позовних вимог. Так, ринкова вартість вищевказаного транспортного засобу станом на день подачі цієї заяви становить 61 600, 00 дол. США, що підтверджується відповідною інформацією за додатком АвтоНомери Україна. Пошук в зазначеній базі здійснювався за VIN -кодом транспортного засобу, тобто за індивідуально визначеною ознакою вказаного автомобіля. Позивачем же заявлено майнову позовну вимогу про солідарне стягнення з відповідачів 124 773, 70 доларів США (сто двадцять чотири тисячі сімсот сімдесят три долари США 70 центів).

Також, звертає увагу суду, що застосування заходів забезпечення позову у вигляді арешту рухомого майна - автомобіля, який було придбано за отримані в борг кошти, не покриває усього розміру заявлених до відповідачів позовних вимог. За таких обставин, дотримуючись принципів співмірності, існує також необхідність в арешті грошових коштів, що належать відповідачам, та містяться на відкритих рахунках у банківських та інших фінансових установах, а також, на кошти на рахунках у банківських та інших фінансових установах, що будуть відкриті після винесення ухвали суду про арешт коштів відповідачів у межах суми стягнення.

Відтак, позивач просить суд:

- накласти арешт на рухоме майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме: автомобіль Volkswagen Touareg, 2020 року випуску, № куз. НОМЕР_1 .

- накласти арешт в межах суми позову, що складає 3 650 242, 12 грн. (три мільйони шістсот п`ятдесят тисяч двісті сорок дві гривні 12 коп.), на грошові кошти, що належать відповідачам: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ), що містяться на відкритих рахунках у банківських та інших фінансових установах, а також, на кошти на рахунках у банківських та інших фінансових установах, що будуть відкриті після винесення ухвали суду про арешт коштів відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як передбачено положеннями ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст. 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК Українизабезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

П.п. 4.1 п. 4 глави 15 розділу ІІ вказаного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачає, що накладання заборони щодо відчуження майна реєструється нотаріусами в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, арештів, накладених на майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів. Про накладені заборони щодо відчуження робиться запис в Алфавітній книзі обліку реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів.

Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує з ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг цозоених вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Суд, дослідивши обставинами на які посилається заявник, прийшов до висновку, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Таким чином, оскільки станом на день розгляду вимоги заяви та позовні вимоги є співмірними такому забезпеченню, відтак заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Строк дії заходів забезпечення позову передбачено ч.ч. 7-10 ст. 158 ЦПК України, зокрема: у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи; якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення; у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову; у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву -задовольнити.

Накласти арешт на рухоме майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме: автомобіль Volkswagen Touareg, 2020 року випуску, № куз. НОМЕР_1 .

- накласти арешт в межах суми позову, що складає 3 650 242, 12 грн. (три мільйони шістсот п`ятдесят тисяч двісті сорок дві гривні 12 коп.), на грошові кошти, що належать відповідачам: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ), що містяться на відкритих рахунках у банківських та інших фінансових установах, а також, на кошти на рахунках у банківських та інших фінансових установах, що будуть відкриті після винесення ухвали суду про арешт коштів відповідачів.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКППНОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з моменту її проголошення.

Строк пред`явлення для виконання ухвали три роки.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.Г. Ільєва