головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
провадження № 22-ц/824/1468/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ведєрнікової (Василенко) Юлії Володимирівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, про зменшення обов`язкової частки у спадщині, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила суд:

- зменшити розмір обов`язкової частки ОСОБА_5 у спадщині після його сина ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/24 частини спадкового майна;

- зменшити розмір обов`язкової частки ОСОБА_3 у спадщині після її сина ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/24 частини спадкового майна;

- у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_3 , 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_3 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , 1/2 частини нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 67) (в літ. А) в будинку АДРЕСА_5 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 ;

- у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_8 ;

- у порядку спадкування з законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_8 .

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_6 , який залишив заповіт, посвідчений Приватним нотаріусом Рильською Л.С. 20 жовтня 2006 року за № 2626, згідно з яким він усе майно заповів позивачу. 11 липня 2014 року позивач подала Приватному нотаріусу Рильській Л.С. заяву про прийняття спадщини та нотаріусом було відкрито спадкову справу.

Спадщина після смерті ОСОБА_6 включає таке майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_8 , 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_3 , 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_3 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , 1/2 частини нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 67) (в літ. А) в будинку АДРЕСА_5 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 . Відповідачі є батьками ОСОБА_6 та мають право на спадкування половини частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкову частку). Спадкоємцями першої черги за законом після ОСОБА_6 є позивач, дружина померлого - ОСОБА_4 , дочка померлого від попереднього шлюбу - ОСОБА_2 , син померлого від попереднього шлюбу - ОСОБА_2 , батько померлого - відповідач ОСОБА_5 та мати померлого - відповідач ОСОБА_3 .

Відповідачі протягом життя їх сина належним чином не виконували своїх батьківських обов`язків, не підтримували жодних родинних відносин, не цікавились його життям, не підтримували ані матеріально, ані морально.

ОСОБА_6 був інвалідом І групи з 2004 року внаслідок нещасного випадку та потребував постійного медичного та побутового догляду. Догляд за останнім здійснювали дружина та позивач.

18 липня 2014 року відповідачі написали нотаріально посвідчені заяви про відмову від права на обов`язкову частку, проте пізніше подали заяви про прийняття спадщини.

Враховуючи загальний склад спадщини, позивач вважає справедливим зменшити обов`язкову частку відповідачів у спадщині вдвічі, тобто до 1/24 кожному з відповідачів, оскільки згоди про поділ спадщини не досягнуто, та необхідно розділити спадкове майно між спадкоємцями.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог. З урахуванням наявних доказів, суд вважає, що відносини між спадкоємцями - ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та спадкодавцем - ОСОБА_6 були приязними та родинними.

Відповідачі є людьми непрацездатного віку, а померлий ОСОБА_6 був дуже забезпеченою у фінансовому сенсі людиною, відтак, суд вважає твердження позивача про те, що відповідачі не допомагали померлому матеріально недоречними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко Ю.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права - абзац 2 частини 1 статті 1241 ЦК України. Під час судового провадження сторона відповідача не спростувала доводів сторони позивача про дійсні взаємовідносини між спадкодавцем та особами, які претендують на обов`язкову частку у спадщині, що мають істотне значення.

Сам факт видачі спадкодавцем заповіту на все своє майно своїй рідній доньці свідчить про його особливе ставлення до спадкоємиці.

Усі інші кровні родичі, включаючи осіб, які претендували на обов`язкову частку, позбавлені права на спадкування, що підтверджується заповітом на користь позивача.

Судом проігноровано, що весь тягар складної життєвої ситуації, у яку потрапив спадкодавець та його сім`я (позивач та дружина ОСОБА_4 ) у зв`язку із травмою та подальшою тяжкою хворобою, ліг саме на його близьких людей (позивача та дружину), які здійснювали постійний догляд за спадкодавцем турбувалися про нього, коли він був прикутий до ліжка, а в подальшому до інвалідного візка.

Відповідно до протоколу судового засідання від 11 лютого 2020 року судове засідання закінчилось на стадії допиту ОСОБА_4 у якості свідка, а в подальшому, її допит не продовжувався, що позбавило сторону позивача отримати докази із законного процесуального джерела.

Листування електронною поштою між померлим та відповідачем-2 протягом 2012-2013 років, долучені на підтвердження спілкування та приязних стосунків між ними, не є законним джерелом належних, допустимих та достовірних доказів наявності спілкування між спадкодавцем та ОСОБА_3 та приязних відносин.

Свідок ОСОБА_8 дав недостовірні показання, керуючись мотивами помсти або інших мотивів неприязного характеру відносно дружини спадкодавця та позивача.

Висновок суду першої інстанції про те, що спадкодавець був дуже забезпеченою у фінансовому сенсі людиною нічим не підтверджується та є виключно суб`єктивною думкою.

Судом першої інстанції не допитано позивача у якості свідка, незаконно залучено до участі у справі спадкоємця після смерті відповідача ОСОБА_9 , а також незаконно викликано та допитано у якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 за відсутності відомостей про місце роботи свідків та обставини, які вони можуть підтвердити.

На порушення частини 4 статті 91 ЦПК України суд першої інстанції викликав для допиту у якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 без постановлення відповідної ухвали із їх попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Також судом першої інстанції незаконно роз`єднано справи за відсутності належних і достатніх мотивів та підстав для ухвалення такого процесуального рішення, а також проведено судове засідання у надурочний час, чим порушено конституційні права учасників судового процесу та чинний цивільний процесуальний закон.

Від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Дем`янюка В.П. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив обґрунтований тим, що позивачем не надано суду жодного доказу, окрім показів у якості свідка заінтересованої особи.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що ОСОБА_16 не належить до кола спадкоємців після смерті її батька за походженням ОСОБА_6 , оскільки відповідно до частини 1 статті 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими родичами за походженням.

Позивач в апеляційній скарзі безпідставно стверджує про недостовірність показів свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_8 . Станом на сьогоднішній день відсутні не тільки обвинувальні вироки за статтею 384 КК України щодо нібито завідомо неправдивих показань свідків, а й кримінальні провадження щодо вказаних подій. Існує лише завідомо неправдиве повідомлення третьої особи ОСОБА_4 про кримінальне правопорушення, за яким навіть не відкривалось кримінальне провадження.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції бездоказово зробив висновок про те, що спадкоємець був забезпеченою в фінансовому сенсі людиною, але саме позивачем додано до позовної заяви копії правовстановлюючих документів на велику кількість нерухомих і рухомих об`єктів, які належали за життя спадкодавцю і свідчать про високий рівень його матеріального забезпечення та відсутність жодних потреб в матеріальній допомозі з боку батьків.

Зазначені позивачем в апеляційній скарзі нібито порушення норм процесуального права, як несвоєчасне виготовлення повного тексту судового рішення та інші, жодним чином не впливають на правильність чи неправильність вирішення справи.

Щодо клопотання про дослідження нового доказу, - допиту в якості свідка позивача, то позивач мала можливість надати покази суду першої інстанції, але не мала бажання. Після закінчення дослідження доказів сторони повідомили суду першої інстанції про те, що суду надано сторонами всі докази і вони не заперечують проти закінчення розгляду справи.

Таким чином, клопотання не обґрунтоване поважністю причин неподання вказаного доказу до суду першої інстанції і не підлягає задоволенню.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , 06 листопада 1992 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що зроблено запис за № 3578 (а.с. 225 т. 1).

ОСОБА_6 був інвалідом І групи з 2004 року внаслідок нещасного випадку та потребував постійного медичного та побутового догляду, може працювати на дому, що підтверджується довідкою до Акта огляду МСЕК Серія КБ-1 № 002146 (а.с. 15 т. 1).

ОСОБА_6 20 жовтня 2006 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рильською Л.С. 20 жовтня 2006 року за № 2626, згідно з яким усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що на день смерті буде належати йому та на що він за законом буде мати право, останній заповів ОСОБА_1 (а.с. 217 т. 1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 (а.с. 210 т. 1).

18 липня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Рильської Л.С. із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (а.с. 222 т. 1).

На день смерті ОСОБА_6 спадкове майно складалось із: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_8 , 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_3 , 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_3 , 1/2 частини нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 67) (в літ. А) в будинку АДРЕСА_5 , 1/2 частини автомобіля марки TOYOTA LAND CRUISER 4/7, легковий універсал, 2005 року випуску, 1/2 частини автомобіля марки MERCEDES-BENZ S 350, седан легковий, 2012 року випуску.

11 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась із письмовою заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Рильської Л.С. (а.с. 209 т. 1).

18 липня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулись до приватного нотаріуса Рильської Л.С. із заявами про відмову від свого права на обов`язкову частку (а.с. 19, 20 т. 1).

04 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Рильської Л.С. із заявою про відкликання заяви про відмову від свого права на обов`язкову частку від 18 липня 2014 року, підпис на якій було засвідчено Приватним нотаріусом Рильською Л.С. за № 501 (а.с. 248 т. 1). 04 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Рильської Л.С. із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині, справжність підпису у якій було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охтень Т.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 501 (а.с. 250 т. 1).

04 грудня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Рильської Л.С. із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині, справжність підпису у якій було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охтень Т.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 500 (а.с. 1 т. 2).

13 січня 2015 року ОСОБА_2 , в інтересах своєї довірительки - ОСОБА_3 , звернувся до приватного нотаріуса Рильської Л.С. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_6 , яка була зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 2 (а.с. 6-7 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 та, згідно з заповітом від 04 лютого 2015 року, посвідченого нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Ткач О.А., усе своє майно він заповів ОСОБА_9 (а.с. 3, 12 т. 1).

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною 1 якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які залучаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.

У зв`язку з прямою вказівкою закону, яким передбачено виникнення безумовного права окремої категорії осіб на отримання обов`язкової частки в спадщині незалежно від волі спадкодавця, безпідставними є доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції змісту заповіту, згідно з яким спадкодавець висловив своє вільне волевиявлення щодо отримання спадщини після його смерті саме позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщини може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.

Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18.

У зв`язку з викладених апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що сторона відповідача не спростувала доводів сторони позивача про дійсні взаємовідносини між спадкодавцем та відповідачами, оскільки саме на позивача відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України покладений обов`язок довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення обов`язкової частки.

Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано, що тягар складної життєвої ситуації, у яку потрапив спадкодавець та його сім`я (позивач та дружина ОСОБА_4 ) у зв`язку із травмою та подальшою тяжкою хворобою, ліг саме на позивача та дружину, які здійснювали постійний догляд за ним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 01 вересня 2004 року отримував пенсію за інвалідністю, був особою з інвалідністю І групи та потребував побутового та медичного догляду, однак міг працювати на дому.

Станом на 2004 рік, у якому спадкодавцю ОСОБА_6 було встановлено інвалідність І групи, його матері ОСОБА_3 було 63 роки, а батьку - ОСОБА_5 - 64 роки, тобто вже на той час вони були особами похилого віку.

За доводами апелянта, вона та дружина ОСОБА_6 здійснювали повноцінний догляд за ним, що свідчить про те, що він не потребував додаткового догляду з боку його батьків похилого віку.

Посилання на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 останні місяці перед смертю ОСОБА_6 , не приймали участь у витратах на лікування не підтверджені будь-якими доказами наявності таких витрат, а щодо доводів про те, що батьки спадкодавця не були присутні на його похованні, не відвідували його у лікарні, апеляційний суд враховує те, що станом на дату смерті спадкодавця його батькам було 73 та 74 роки відповідно.

Крім того, з урахуванням об`єму спадкової маси, доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що спадкодавець був забезпеченою у фінансовому сенсі людиною, є непереконливими.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після того як ОСОБА_6 став особою з інвалідністю він продовжив працювати та набував право власності на нерухоме майно.

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлені та проаналізовані обставини щодо того, чи мали спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_3 матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу спадкодавцю ОСОБА_6 та чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умов отримання її від інших осіб та його матеріального стану.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_16 не має права на спадкування та не є донькою померлого ОСОБА_6 , оскільки у свідоцтві про її народження батьком зазначено ОСОБА_18 (а.с. 71 т. 1).

Допитані судом першої інстанції свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Підписані свідками текст присяги та розписки наявні у матеріалах справи.

Не зазначення в ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, про попередження про кримінальну відповідальність свідка, з урахуванням наявності окремих розписок свідків про це, не є підставою для відхилення показів таких свідків та для скасування правильного за своїм змістом судового рішення.

При цьому, позивачем, яка посилається, що її не було допитано у якості свідка судом першої інстанції, не зазначено про обставини, які вона може підтвердити.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній частині судового рішення, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ведєрнікової (Василенко) Юлії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська