КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 203/1724/17 Головуючий у суді І інстанції П`ятничук І.В.
Провадження № 22-ц/824/3252/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків за безпідставне користування грошовими коштами,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на її користь 145 452,50 грн інфляційних втрат, 13 709,30 грн трьох відсотків річних, 186 549,00 грн відсотків за безпідставне користування її грошовими коштами, а всього 345 710,80 грн.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2014 року, з відповідача на її користь стягнуто 181 304,80 грн. (еквівалентно 18 000,00 дол. США), отриманих відповідачем за договором купівлі-продажу квартири від 9 жовтня 2009 року, який в подальшому визнано недійсним. Це рішення суду було виконане відповідачем лише 12 грудня 2016 року, тому, на її думку, відповідач безпідставно протягом тривалого часу користувався її коштами і за цей час вони знецінилися.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року не встановлено наявності між сторонами боргових зобов`язань, а тому немає підстав для застосування положень статей 625, 1214 ЦК України. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, а виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з одночасним стягненням з відповідача понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Справа переглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 364,12 грн - 3 % річних, 117 891,27 грн - інфляційних втрат, а всього 129 225, 39 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відповідачем тривалий час не виконувалося рішення суду про стягнення з нього коштів на користь ОСОБА_1 , і таке зобов`язання є грошовим, оскільки передбачає обов`язок сплати коштів, тому позивач має право на стягнення з відповідача суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України з моменту вступу в законну силу рішення суду про стягнення з відповідача коштів у розмірі 183 117,85 грн, тобто з 18 листопада 2014 року по день фактичного повернення цього боргу - 12 грудня 2016 року. Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача відсотків на підставі статті 1214 ЦК України як за безпідставне користування коштами задоволенню не підлягають, оскільки ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

Верховний Суд постановою від 30 вересня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , та адвоката Бурби Ю. М. як представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що апеляційний суд не врахував, що в даному випадку є рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 19 червня 2014 року до 7 липня 2015 року та стягнув інфляційні втрати та 3 % річних за період з 18 листопада 2014 року до 12 грудня 2016 року, тобто й за період з 19 червня 2014 року до 7 липня 2015 року, за який у стягненні цих сум вже було відмовлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Крім цього, матеріали справи містять клопотання адвоката Бурби Ю. М. як представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , про закриття провадження у справі, яке судами попередніх інстанцій не розглянуте.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року скасовано, провадження у даній справі закрито.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ОСОБА_1 , звертаючись 15 травня 2017 року до суду з позовом у цій справі про стягнення з відповідача грошових коштів, фактично повторно звертається до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Верховний Суд постановою від 8 грудня 2021 року у задоволенні клопотання адвоката Бурби Ю. М. як представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , про закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року відмовив. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в період часу з 8 липня 2015 року до 12 грудня 2016 року, а також у частині стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштами скасував, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року залишив без змін.

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що повторно переглядаючи справу в апеляційному порядку та закриваючи провадження у справі з підстав пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року, ухваленим у справі № 203/4276/15-ц, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в період з 19 червня 2014 року до 7 липня 2015 року, тоді як у цій справі ОСОБА_1 просить стягнути інфляційні втрати і 3 % річних в період з 19 червня 2014 року до 12 грудня 2016 року, а також відсотки за безпідставне користування грошовими коштами. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на її користь 145 452,50 грн інфляційних втрат, 13 709,30 грн 3 % річних, розрахованих за період з 19 червня 2014 року до 19 грудня 2016 року, та 186 549,00 грн відсотків за безпідставне користування її грошовими коштами в період з жовтня 2009 року до грудня 2016 року. Тобто, у цій справі, позивач просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати і 3 % річних в період часу, який не охоплений рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року, а також відсотки за безпідставне користування грошовими коштами, про стягнення яких вона не заявляла у справі. Ураховуючи наведене, в апеляційного суду не було правових підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних в період з 8 липня 2015 року до 12 грудня 2016 року, а також у частині стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштами. Разом з тим, постанова апеляційного суду в частині закриття провадження у справі щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в період з 19 червня 2014 року до 7 липня 2015 року є законною і обґрунтованою.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Отже, відповідно до наведених процесуальних норм та змісту останньої постанови суду касаційної інстанції, справа підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в період часу з 8 липня 2015 року до 12 грудня 2016 року, а також у частині стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштами в період з жовтня 2009 року до грудня 2016 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за вказаний вище період, а також у частині стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштами слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2001 року.

9 жовтня 2009 року ОСОБА_3 продав належну йому квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , яка в свою чергу 11 грудня 2009 року продала дану квартиру ОСОБА_4

15 грудня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2009 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірну квартиру в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном його сина ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 9 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , визнано недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 . Витребувано квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 та повернуто її у власність ОСОБА_3

23 вересня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2001 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2013 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення сум задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 179 863,00 грн, що еквівалентно 18 000,00 дол. США, 8 300,00 грн - вартість пластикових вікон, понесені витрати під час укладання договору купівлі-продажу: 1 441,80 грн - нотаріальні витрати, 1 441,80 грн - податок до пенсійного фонду, 1 000,00 грн - моральної шкоди, а всього 192 046,60 грн. Також частково задоволено позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 192 441,00 грн вартості ремонтних робіт квартири, 1 600,00 грн - нотаріальні витрати, 1 600,00 грн - податок до пенсійного фонду, 1 000,00 грн - моральної шкоди, а всього 196 641,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 8 300,00 грн вартості пластикових вікон, 1 441,80 грн нотаріальних витрат, 1 000,00 грн моральної шкоди скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Зменшено загальний розмір стягнутої з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 суми до 181 304,80 грн. Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 . В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Виконавчий лист Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 181 304,80 грн виданий позивачу 10 квітня 2015 року.

12 грудня 2016 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 перераховано 183 117,85 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2016 року у цивільній справі № 203/4276/15-ц, у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошових коштів, а саме: 3 % річних в сумі 5 764,48 грн, інфляційних втрат в сумі 119 171,82 грн, а всього 124 936,27 грн в період з 19 червня 2014 року до 7 липня 2015 року відмовлено.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Вирішуючи позов в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів вважає, що ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 14 ЦПК України у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення від 19 червня 2014 року, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є, в тому числі стягнення з відповідача на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за період невиконання грошового зобов`язання щодо повернення сплачених грошових коштів за договором купівлі-продажу квартири, який був визнаний недійним в судовому порядку (реституція), яке було покладено на боржника рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року у справі № 203/6552/13-ц, що набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 18 листопада 2014 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Так, у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); а також постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Аналіз зазначених норм та правових висновків Верховного Суду дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням суми коштів, переданих на виконання недійсного правочину, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність, є безпідставними.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

При цьому інфляційні втрати та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Судом встановлено, що починаючи з 18 листопада 2014 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , мав грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , що підтверджується судовими рішеннями у справі №203/6552/13-ц, це грошове зобов`язання належним чином не виконано боржником та сума коштів, переданих на виконання недійсного правочину, була стягнута (повернута) у примусовому порядку лише 12 грудня 2016 року, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України відповідач має відшкодувати позивачу її інфляційні втрати та сплатити 3 % річних за період прострочення сплати основної суми боргу, який не охоплюється рішенням суду від 15 жовтня 2015 року у справі № 203/4276/15-ц.

Отже, у справі, яка переглядається апеляційним судом, положення статті 625 ЦК України судом першої інстанції застосовано неправильно, у зв`язку з чим необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з підстав того, що дія вказаної норми поширюється виключно на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення відповідного рішення суду.

ОСОБА_1 має право на отримання трьох процентів річних і компенсацію знецінення неповернутих коштів у національній валюті - гривні за час невиконання рішення суду про стягнення переданих за договором купівлі-продажу грошей, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника, адже рішення або ухвала апеляційного суду набирали законної сили з моменту їх проголошення (стаття 319 ЦПК України 2004 року).

Водночас, згідно із частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність свої вини доводить саме особа, яка порушила зобов`язання.

З урахуванням підстав позову, встановлених обставин справи та наведеної вище презумпції вини боржника за рішенням суду, відповідач є таким, що не довів належне виконання зобов`язання в частині сплати присудженої грошової суми в якості реституції за недійсним договором купівлі-продажу квартири.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доказів, які б свідчили, що відповідач був об`єктивно позбавлений можливості виконати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 181 304,80 грн, про яке він достовірно знав, з вини стягувача, виконавчої служби чи інших осіб, не надано і в ході апеляційного перегляду справи в суді апеляційної інстанції не здобуто.

При цьому наявність судового рішення про стягнення грошових сум, відкриття виконавчого провадження за цим рішенням, вчинення інших процесуальних дій повиконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання(добровільного чи примусового), не свідчать про припинення правовідносин сторін чи припинення зобов`язань.

Колегія суддів вважає за необхідне також відзначити, що у даному випадку грошове зобов`язання визначене у відповідному судовому рішенні, яке набрало законної сили, та установлене у національній валюті - гривні, тому при обчисленні інфляційних втрат за основу має братися прострочена сума, визначена в судовому рішенні, а не її еквівалент.

Наведене відповідає висновку, висловленому Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) щодо відповідальності за невиконання зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України у разі наявності суми основного боргу у іноземній валюті.

При таких обставинах, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм відповідну правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 18 листопада 2014 року,між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням з відповідача на користь позивача сплачених грошових коштів за договором купівлі-продажу квартири, що був визнаний недійним (реституція), яке фактично залишалось деякий час не виконаним, тому на відповідача, який прострочив виконання цього зобов`язання, підлягає покладенню обов`язок відшкодувати позивачу інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду з цим позовом та уточнюючи в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на її користь інфляційні втрати та 3 % річних, розраховані за період з 19 червня 2014 року по 19 грудня 2016 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 8 грудня 2021 року в не скасованій частині, провадження у даній справі в частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в період з 19 червня 2014 року до 7 липня 2015 року закрито.

Отже, період часу, за який необхідно проводити стягнення із відповідача заявлених позивачем сум, становитиме з 8 липня 2015 року по 12 грудня 2016 року (дата фактичного виконання рішення суду).

У відповідності до остаточного рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року у справі № 203/6552/13-ц ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 ,має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 181 304,80 грн.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо стягненнявтрат від інфляції національної валюти - гривні та трьох процентів річних від простроченої суми боргу підлягають частковому задоволенню, а саме:з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 24 333,86 грн інфляційних втрат (181 304,80 грн х індекс інфляції (добуток щомісячних індексів за відповідний період з липня 2015 року по грудень 2016 року) / 100 % - 181 304,80 грн) та 7 794,36 грн 3 % річних за час прострочення грошового зобов`язання (181 304,80 грн х 3 % х 524 дні / 365 днів).

Такі розрахунки відповідають дійсним обставинам справи та узгоджуються із наведеними нижче формулами, згідно яких розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q> / DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100 %, а розрахунок 3 % річних проводитися за формулою: RPS=S*Q*n>V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3 %, D - кількість днів у році, 100 - 100 %.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду за період з 8 липня 2015 року по 12 грудня 2016 року буде становити 32 128,22 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 ,на користь ОСОБА_1 як особлива міра відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У позовній заяві з врахуванням уточнень ОСОБА_1 також просила суд вирішити питання про стягнення з відповідача 186 549,00 грн відсотків за безпідставне користування її грошовими коштами в період з жовтня 2009 року до грудня 2016 року на підставі статей 536, 1214 ЦК України.

Згідно із вимогами частини першої статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 9 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , визнано недійсним у судовому порядку, грошові кошти, передані як плата за цим правочином, є безпідставно збереженими і підлягали поверненню відповідачем позивачу на підставі положень статей 216, 1212 ЦК України, що й фактчино було встановлено судовими рішеннями у справі № 203/6552/13-ц.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення правочину проценти за користування чужими грошовими коштами поділяються на договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі) та на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства).

Як свідчать матеріали справи, в договорі купівлі-продажу від 9 жовтня 2009 року відсутні погодженні умови про встановлення плати за користування переданими на його виконання грошовими коштами - сплати відсотків у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тобто між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами.

Позивач здійснила нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону (частини перша статті 8 ЦК України) на підставі положень частини першої статті 1048 ЦК України, яка регулює подібні відносини та передбачає, що у разі невстановлення договором розміру процентів, як у цьому випадку, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі 910/10156/17 викладено правову позицію, згідно з якою термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто цією законодавчою нормою врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Однак позовні вимоги у цій справі пред`явлено саме у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання передбачена законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, та виходячи із системного аналізу зазначених вище статей ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 186 549,00 грн і безпідставним посилання позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, оскільки, по-перше у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (на той час як положення частини першої статті 1048 ЦК України застосовуються у разі правомірної поведінки), а по-друге, законодавство не містить прогалини у цій частині.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц виклала висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Отже, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються саме 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Наведене повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 6/363 та від 10 травня 2018 року у справі № 910/4913/17.

При вирішення спору в цій частині слід також врахувати, що постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у даній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштамибуло відмовлено з підстав того, що стаття 1214 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За змістом мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 30 вересня 2020 року про скасування вказаної вище постанови від 28 листопада 2019 року та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не переглядав судове рішення апеляційного суду в частині відмови у стягненні відсотків за безпідставне користування грошовими коштами, а лише вказав про неврахування судом апеляційної інстанції рішення суду від 15 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, щодо відмови позивачу у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних за період, який охоплюється спірним періодом часу, а також про не розгляд клопотання сторони відповідача про закриття провадження у справі.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов в частині вимог, по яким провадження у справі не було закрито апеляційним судом, місцевий суд в повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та не вірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річниху загальному розмірі 32 128,22 грн та відмову у задоволенні вимог про стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштами з наведених вище мотивів.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати відповідні положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, ОСОБА_2 є опікуном відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року недієздатного ОСОБА_3 , який у свою чергу має статус інваліда ІІ групи, тому на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» сторона відповідача звільнена від спати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Про вказані обставини свідчить і той факт, що суд касаційної інстанції звільнив ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , та адвоката Бурби Ю. М. як представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання касаційних скарг на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

Зважаючи на викладене, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме: 321,28 грн сплаченого судового збору за подання позову з урахуванням уточнених (збільшених) позовних вимог; 481,92 грн - за подання апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року; 642,56 грн - за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2020 року; а всього 1 445,76 грн судового збору необхідно компенсувати останній за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, оскільки позов і апеляційна скарга підлягають тільки частковому задоволенню, то пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, з позивача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за подання відповідачем касаційних скарг на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у розмірі 2 584,50 грн.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального законодавства та обставин справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України різницю судових витрат у вигляді судового збору, який був сплачений та підлягав сплаті в межах розгляду даної справі у розмірі 1 138,74 грн(2 584,50 грн - 1 445,76 грн).

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в період з 8 липня 2015 року до 12 грудня 2016 року, а також у частині стягнення відсотків за безпідставне користування грошовими коштами в період з жовтня 2009 року до грудня 2016 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 181 304,80 грн за період з 8 липня 2015 року по 12 грудня 2016 року у загальному розмірі 32 128,22 грн (тридцять дві тисячі сто двадцять вісім гривень 22 копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1 138,74 грн (одна тисяча сто тридцять вісім гривень 74 копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко