Справа № 314/2149/16-ц
Провадження № 4-с/314/9/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Капітонова Є.М., секретар судового засідання Кравченко І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вільнянськ скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

ВСТАНОВИВ:

До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), обґрунтована тим, що ОСОБА_1 10 квітня 2010 року одружився із ОСОБА_2 , яка стала мати прізвище « ОСОБА_2 ». У цьому шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 року шлюб було розірвано.Згодом скаржнику стало відомо, що стягувач уклала новий шлюб та у теперішній час має шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ».

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 р у справі № 314/2149/16-ц було задоволено позов Стягувача, згідно з яким призначено стягнення аліментів із Скаржника на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) Скаржника, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.02.2016 року. і до досягнення повноліття сином. Реальне стягнення аліментів із Скаржника доводиться довідкою Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно- Східного МРУ МЮ (м. Дніпро) від 17.02.2022 р. в рамках виконавчого провадження № 52710015.

Однак, малолітній ОСОБА_4 залишається постійно мешкати разом із Скаржником та бабусею ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3., за адресою: АДРЕСА_1 , і знаходиться на повному утриманні виключно з боку Скаржника.

Проте, мати ОСОБА_4 - Стягувач, мешкає окремо від сина, за місцем своєї поточної реєстрації у м. Запоріжжі. Вже понад три роки вона не надає сину опіки та жодної матеріальної допомоги, не цікавиться його життям та навчанням.

Ніяких контактів вона з дитиною не підтримує, матеріальної допомоги на його утримання не надала і не надає по цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, як це встановлено у ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». У свою чергу, ОСОБА_4 відмовляється від спілкування із своєю матір`ю з наведених причин, особисто категорично заперечує своє проживання разом із нею, не бажає бути з нею взагалі.

Усе це підтверджується матеріалами характеристик на ОСОБА_4 та матеріалами висновку Служби у справах дітей Михайлівської сільради від 31.07.2019 р., копії яких додаються.

Лише через те, що ОСОБА_4 добровільно мешкає окремо від матері, батьку вдається захистити сина від її негативного впливу на нього та убезпечити ОСОБА_4 від її подальших незаконних дій та вчинків. Все вищезазначене свідчить виключно про те, що Стягувач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Поряд із цим, згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного житті та праці.

Стягувач своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дитину до досягнення повноліття, не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання.

Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.

Залишається чинним обов`язок Скаржника сплачувати аліменти на користь Стягувача у розмірі 1/4 від усіх його доходів за рішенням суду від 28.04.2016 р. у справі № 314/2149/16-ц, що він сумлінно виконує, не зважаючи на те, що син знаходиться на його особистому повному утриманні.

Стягувач не витрачає на утримання сина жодних коштів, стягнутих із Заявника, що грубо суперечить закону та порушує права як Скаржника, так і його сина (довідка органу ДВС надається). Станом на 17.02.2022 сума стягнутих із Скаржника органом ДВС, проте не отриманих Стягувачем через її пряму відмову дорівнює 113 486,14 грн. Це сталося тому, що вже протягом майже двох років Сгягувач свідомо відмовляється від отримання поштових переказів, які регулярно направляє держвиконавець на її адресу Ці обставини істотно ускладнюють кінцеву суть виконання цього рішення та практично унеможливлюють його належне виконання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2021 р. у справі № 336/1481/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів з матері на утримання малолітньої дитини було відмовлено, суд апеляційної інстанції залишив це рішення без змін.

Скаржник (боржник) просить суд,

«Визнати незаконною бездіяльність Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного МРУ МЮ (м. Дніпро) у виконавчому провадженні № 52710015 щодо відсутності ініціювання перед судом зміни порядку виконання рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 р. у справі № 314/2149/16-ц.

Дієво втрутитися та захистити права малолітнього ОСОБА_4 шляхом надання Вільнянському ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно- Східного МРУ МЮ (м. Дніпро) при здійсненні виконавчого провадження № 52710015 дозволу на перерахування усіх стягнутих з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , сум коштів на особистий банківський рахунок малолітнього ОСОБА_4 ».

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №160/6885/19

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі 3813/4640/17.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Згідно з ч.1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до п.10 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Суд приходить до висновку, що правові питання реалізації визначеного Законом права виконавця, зокрема звернення до суду про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, не входять до обсягу правового значення - бездіяльності, оскільки, як зазначено вище, бездіяльність це неналежне та/або несвоєчасне виконання обов`язкових дій (обов`язків) визначених Законом, та не може бути належним до реалізації прав визначених Законом.

На переконання суду втручання в дискреційні права виконавця є порушенням принципу законності та є неприпустимим в демократичному суспільстві.

Аналогічні обґрунтування суд наводить відносно вимоги скарги: «Дієво втрутитися та захистити права малолітнього ОСОБА_4 шляхом надання дозволу на перерахування грошових коштів».

Надання дозволу на перерахування грошових коштів, не входить до обсягу процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) за Розділом VI ЦПК України.

Отже, вирішення такого питання може містити порушення принципу законності та ознаки незаконного втручання в конвенційне право мирного володіння майном, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість скарги та відмову в її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 447-451, 259-261, 352 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, але може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя : Є. М. Капітонов

19.07.2022