Дата документу 21.07.2022 Справа № 333/146/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/394/22 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Є.У.№ 333/146/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Запорізька обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування шкоди,

за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби у Запорізькій області в особі представника Кріль Ю., Запорізької обласної прокуратури в особі керівника Приходько В. на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якій позивач просить суд: стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 622 260,00 гривень та відшкодування майнової шкоди 129 061,14 гривень.

В обґрунтування позову зазначав, що 06.10.2016 слідчим Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження за №0004722. У вказаному кримінальному провадженні 17.11.2016 позивачу повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. 10.02.2017 змінено підозру та повідомлено про нову у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.191 КК України. 16.02.2017 у кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт та його скеровано до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя.

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2017 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (справа №335/2108/17).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.12.2017 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 03.10. 2019 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2019 змінив у частині підстав виправдання з п. 2 ч. 1 ст. 373 на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК за недоведеністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2020 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03.10.2019 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Під час досудового розслідування відносно позивача було застосовано заходи забезпечення кримінально провадження у вигляді відсторонення від посади.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2016 задоволено клопотання слідчого та ОСОБА_1 було відсторонено від посади директора КП «Автогосподарство» ЗОР строком на 1 місяць. В подальшому строк відсторонення від посади неодноразово подовжувався. Фактично до виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_1 повернувся з 21.04.2017.

За час відсторонення від посади ОСОБА_1 не виплачувалася заробітна плата. Термін його відсторонення від посади склав 102 робочих дні.

Згідно довідки КП «Універс» ЗОР, яке є правонаступником КП «Автогосподарство» ЗОР, позивачу нараховані доходи: вересень 2016 року - заробітна плата 13937,40 грн.; жовтень 2016 року - заробітна плата 13753,54 грн. та премія 746,00 грн. Кількість робочих днів у вересні 2016 року - 22, у жовтні 2016 року - 20. Середньоденна заробітна плата за вересень - жовтень 2016 року складає 677,07 грн. (13937,40 + 13753,54 + 746,00) - (22 + 20) = 677,07). Розмір майнової шкоди, що була спричинена у зв`язку із відстороненням позивача від посади, становить 69 061,14 грн. (677,07 грн. х 102 дні = 69061,14 грн.).

Крім того, для захисту своїх прав у кримінальному провадженні 27.10.2016 позивач уклав договір із адвокатом Семеновим М.В.. Загальна вартість наданих йому послуг з правничої допомоги склала 60 000 грн. Наданням правничої допомоги підтверджується відповідним договором від 27.10.2016; додатковою угодою від 17.11.2016 до нього; актами приймання-передачі послуг від 15.02.2017 на суму 18 000 грн., 30.12.2017 на суму 17 500 грн., 20.07.2018 на суму 1 500 грн., 07.06.2019 на суму 18 000 грн., 04.10.2019 на суму 2 000 грн., 27.04.2020 на суму 1500 грн.; журналами судових засідань (підтверджують участь адвоката в судових засіданнях); іншими процесуальними документами та судовими рішеннями, в яких відображена, у тому числі, участь адвоката з представництва інтересів ОСОБА_1 .

Таким чином, загальна сума спричиненої ОСОБА_1 майнової шкоди становить 129061,14 грн.

Щодо спричиненої моральної шкоди ОСОБА_1 вказав, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» №1082-ІХ від 15.12.2020 року з 01.01.2021року розмір мінімальної заробітної плати становить 6000 грн.

Про підозру ОСОБА_1 було повідомлено 17.11.2016 року. Виправдувальний вирок відносно нього набрав сили 03.10.2019. Таким чином, строк його знаходження під слідством та судом становить 34 місяці та 17 днів.

З урахуванням характеру спричинених йому моральних страждань при визначені розміру спричиненої моральної шкоди вважає, що суд має виходити із суми 18 000 грн. за кожен місяць його знаходження під слідством та судом, застосувавши коефіцієнт 3 до розміру мінімальної заробітної плати (6000 х 3 = 18 000)

Сума спричиненої моральної шкоди, що має бути стягнена на користь ОСОБА_1 становить 622 260 грн. (18 000 грн. х 34,17 місяців = 622 260 грн.).

Під час незаконного перебування під слідством та судом ОСОБА_1 весь цей був вимушений переносити сильні душевні та психічні страждання. До початку розслідування у кримінальному провадженні він мав бездоганну репутацію. Інформація про кримінальне провадження відносно нього було широко розповсюджено в інтернет виданнях та соціальних мережах. Постійне розповсюдження такої інформації додатково тиснуло на нього, позбавляючи душевного спокою.

У позивача завжди були добрі, теплі стосунки із його сусідами за місцем мого проживання. Однак, після початку кримінального провадження в очах своїх сусідів він став злочинцем, який розкрадає бюджетні кошти. Про кримінальне провадження вони дізналися з численних публікацій в засобах масової інформації, мережі Інтернет, соціальних мереж. Більш того, 14.12.2016 на підставі ухвали слідчого судді від 15.11.2016 за адресою його проживання слідчим СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області проведено обшук. У якості понятих залучалися сусіди ОСОБА_1 , що також стало додатковою підставою для погіршення їх відношення до позивача. Все це сприяло погіршенню його репутації серед сусідів та охолодженню відносин із ними, які не нормалізувалися до сьогодні.

Проведення досудового розслідування та подальший судовий розгляд став причиною кардинального погіршення життєвого укладу та стану психічної рівноваги позивача. ОСОБА_1 почав погано спати вночі, постійно нервував та не міг зосередитися на простих життєвих речах. Був змушений постійно думати про свій захист, про несправедливість та надуманість пред`явленої йому підозри, про ті страшні наслідки для нього та його сім`ї, які могло спричинити визнання судом винним у пред`явленому обвинуваченні. Санкція ч. 4 ст. 191 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років. Відповідно до примітки до ст.45 КК України корупційним кримінальним правопорушенням відповідно до цього Кодексу вважаються, у тому числі, кримінальні правопорушення, передбачені статтею 191, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем. Положення статей 69 та 75 КК України у разі визнання судом його винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України, фактично позбавляли його можливості залишитися на волі, та гарантували відбування найсуворішого покарання у вигляді позбавлення волі строком не менш ніж 5 років. Станом на 2016 рік, коли розпочалося кримінальне переслідування, ОСОБА_1 вже виповнилося 60 років. Ув`язнення би він не зміг пережити. У кримінальному провадженні до нього було пред`явлено позов про стягнення шкоди у розмірі 223 330,89 грн. Можливість прийняття рішення про стягнення з нього цих коштів додатково тиснуло на нього та родину.

Все це дуже психологічно пригнічувало як позивача, так і його сім`ю. Син позивача ОСОБА_2 , також був працівником КП «Автогосподарство» ЗОР. Факт кримінального переслідування ОСОБА_1 дуже сильно відображався на його взаємовідносинах із колегами по роботі, що додатково спричиняло душевні страждання викликані хвилюваннями за свого сина. Всі ці обставини достатньою мірою обґрунтовують розмір моральної шкоди, що має бути стягнена на його користь. На підставі зазначених фактів, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди в розмірі 129 061,14 грн. та моральної шкоди в розмірі 207 400 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби в дохід держави 3 364,61 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області в особі представника Кріль Ю. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час ухвалення рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи ГУ Державної казначейської служби про те, що головне управляння є не належним відповідачем. Окрім того скаржник звернув увагу на те, що описова частина рішення не співпадає з висновками суду, які викладені в резолютивній частині рішення в частині стягнення шкоди. Апелянта зазначає, що ГУ Державна казначейська служба ніяким чином не завдавала шкоди ОСОБА_1 . Також скаржник вважає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення в частині визначення загальної суми судових витрат які поніс ОСОБА_1 , суд першої інстанції допустив арифметичну помилку, замість 127 561,14 грн., суд вказав 129 061,14 грн.

В апеляційній скарзі про часткове скасування рішення суду першої інстанції, Запорізька обласна прокуратури в особі керівника Приходько В. вказала, що оскаржуване рішення н відповідає вимогам діючого законодавства та ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права у зв`язку з чим підлягає частковому скасуванню. Судом першої інстанції не вірно визначений розмір втраченого заробітку у зв`язку з відстороненням від посади у період з 21.11.2016 по 20.04.2017. Зазначає, що суд дійшов до хибного висновку щодо обґрунтованості та доведеності витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту сплати витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного керівник Запорізької обласної прокуратури Приходько В. просив апеляційний суд оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в сумі 129 061,14 грн. та відмовити у задоволені позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ГУ Державної казначейської служби підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Запорізької обласної прокуратури в повному обсязі.

Встановлено, що 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

10 лютого 2017 року змінено підозру та повідомлено про нову у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.191 КК України.

21 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

21 листопада 2016 року, 22 грудня 2016 року, 16 січня 2017 року ухвалами слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 відсторонено від посади директора КП «Автогосподарство» ЗОР строком на 1місяць.

16 лютого 2017 року у кримінальному провадженні №0004722 затверджено обвинувальний акт та його скеровано до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя.

20 лютого 2017 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 відсторонено від посади директора КП «Автогосподарство» ЗОР строком на 2 місяця.

29 грудня 2017 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення мною кримінальних правопорушень.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29 грудня 2017 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

06 червня 2019 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 03 жовтня 2019 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року щодо ОСОБА_1 змінив у частині підстав виправдання з п. 2 ч. 1 ст. 373 на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що в його діяннях є склади кримінальних правопорушень.

Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Таким чином, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням становить з 17 листопада 2016 року (дата повідомлення про підозру) по 03 жовтня 2019 року (набрання законної сили виправдувального рішення), що загалом складає 34 повних місяців та 17 днів.

Згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок , зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ст. 2 Закону № 266/94 передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.

На підставі абзаців 5, 6 ст. 4 Закону №266/94 відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану… При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до п. 14 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі № 1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Кримінальним процесуальним Кодексом України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України).

Судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 17 листопада 2016 року (повідомлено про підозру) по 03 жовтня 2019 року, тобто протягом 34 місяців та 17 днів.

Статтею 13 Закону №266/94 передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, вказаним законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений вказаним законом розмір є мінімальним, гарантований державою, суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Ухвалюючи рішення по справі про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності застосувавши принцип співмірності.

Суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що за обставинами справи, наявні передбачені законом підстави, які дають ОСОБА_1 право на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Крім того, колегія апеляційного суду погоджується із тим, що суд справедливо не врахував заявлений ОСОБА_1 розмір заподіяної моральної шкоди, та зазначив, що будь-яких мотивів та підстав на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди в розмірі 622 260 грн. у позові не наведено.

Разом з цим, колегія встановила, що судом першої інстанції невірно визначений розмір втраченого заробітку ОСОБА_1 у зв`язку із відстороненням від посади у період з 21.11.2016 по 20.04.2017.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо обґрунтованості та доведеності витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Так, статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені п. 1 ст. З цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відповідно до пунктів 8, 9 Положення про застосування Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, розмір сум, які передбачені п. 1 ст. З Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди для робітників і службовців обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) та від 05.05.1995 № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 100»

Обставинами справи встановлено, що ОСОБА_1 був відсторонений від посади у період з 21.11.2016 по 20.04.2017.

Відповідно до довідки КП «Автогосподарство» у вересні 2016 за 22 робочих дні ОСОБА_1 було нараховано 13 937, 40 грн., у т.ч. оклад 9 291,60 грн., доплата за інтенсивність 4 645, 80 грн.. У жовтні 2016 за 19 робочих днів нараховано 28 436, 94 грн., в т.ч. оклад 8 809, 49 грн., доплата за інтенсивність 4 404,75 грн., матеріальна допомога 13 937, 40 грн., відпускні 539, 30 грн., премія до свята 746 грн.

Визначаючи розмір втраченого заробітку за час відсторонення від посади, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 27 Закону України «Про оплату праці» та розділу III Порядку, унаслідок чого включив до розрахунку виплати, які не підлягають урахуванню, а саме премія до свята.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно з п.п. З, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Так, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;

н) винагороди державним виконавцям.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Як роз`яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив.

Відтак, суд першої інстанції, мав врахувати вищевказані обставини та виключити під час розрахунку середньоденної заробітної плати та втраченого заробітку позивача виплати, передбачені п. 4 розділу III Порядку, зокрема 746,00 грн (премія до свята).

Отже, середньоденна заробітна позивача складала 659.30 грн, а втрачений заробіток позивача за час відсторонення його від посади складає 67 248,60 грн (659.30 грн * 102 робочих днів = 67 248,60 грн.).

З огляду на викладене, суд першої інстанції, не повною мірою з`ясував обставини справи у цій частини, невірно розрахував розмір середньоденної заробітної плати позивача та як наслідок розмір втраченого заробітку у зв`язку із відстороненням його від посади.

Колегія суддів також погоджується із доводами апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури стосовно того, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку щодо доведеності спричиненої ОСОБА_1 майнової шкоди у вигляді витрат за надання юридичних послуг у рамках кримінального провадження.

Так, обставинами справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат, сплачених у зв`язку з наданням правової допомоги позивачем надано: договір на надання юридичних послуг від 27.10.2016, укладений з адвокатом Семеновим М.В., додаткова угода до договору про надання юридичних послуг від 17.11.2016, акти приймання-передачі послуг від 15.02.2017 на суму 18 000 грн, від 30.12.2017 на суму 17 500 грн, від 20.07.2018 на суму 1500 грн, від 07.06.2019 на суму 18 000 грн, від 04.10.2019 на суму 2000 грн, 27.04.2020 на суму 1500 грн, журнали судових засідань на підтвердження участі адвоката в судових засіданнях.

При цьому, суд першої інстанції за відсутності обґрунтованих причин дійшов до висновку, що указані витрати можуть бути розподілені у порядку, передбаченому ст. 137 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, предметом доказування є, зокрема, факт самої оплати громадянином таких витрат. У разі, якщо фактично відсутні докази такої оплати, то відсутні й підстави для їх відшкодування.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надані ОСОБА_1 докази свідчать лише про те, що адвокатські послуги мали бути надані (згідно із договором про надання юридичних послуг від 27.10.2016, укладений з адвокатом Семеновим М.В. та додатковою угодою до договору про надання юридичних послуг від 17.11.2016), а також які фактично послуги адвоката надані (згідно із актами прийому передачі виконаних робіт акти приймання-передачі послуг від 15.02.2017 на суму 18 000 грн, від 30.12.2017 на суму 17 500 грн, від 20.07.2018 на суму 1500 грн, 07.06.2019 на суму 18 000 грн, від 04.10.2019 на суму 2000 грн, від 27.04.2020 на суму 1500 грн).

Крім того, п.п. 2.3 п. 2 додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг від 17.11.2016 передбачено, що оплата правової допомоги здійснюється готівкою через касу або шляхом перерахування на особистий рахунок виконавця за його вимогою, на підставі акту приймання-передачі послуг.

Отже, сторони передбачили умови щодо порядку розрахунків.

Натомість, у зв`язку з тим, що позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів на підтвердження факту дійсно понесених ним витрат на правову допомогу, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківських документів, касових чеків, посвідчень про відрядження тощо, неможливо встановити факт сплати позивачем гонорару адвокату за правову допомогу у кримінальному провадженні та спричинення цим матеріальної шкоди.

Таким чином, ненадання позивачем у справі належних і достатніх доказів на підтвердження доводів позовної заяви у цій частині, є підставою для відмови у їх задоволенні.

Доводи Державної Казначейської служби про те, що вона є неналежним відповідачем у справі, є неспроможними з огляду на таке:

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215, казначейство, відповідно до покладених на нього завдань та в установленому Законом порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Відповідно до ч.1 ст.25 Бюджетного Кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст.25 Бюджетного Кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України.

Аналізуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення у відповідності до норм статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь майнової шкоди в сумі 129 061,14 гривень. В цій частині вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374,376, 381-384, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби у Запорізькій області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу суду Запорізької обласної прокуратури в особі керівника Приходько В. задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 року у цій справі в частині відшкодування майнової шкоди змінити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на відшкодування майнової шкоди 67 248,60 гривень (шістдесят сім тисяч двісті сорок вісім гривень 60 копійок).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст виготовлений 25 липня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С.Подліянова